ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2716/24  Номер провадження 22-ц/814/3707/25	Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С. А.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.,
за участю секретаря: Дороженка Р.Г.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати:
будинок загальною площею 108,3 кв. м., житлова площа 48, 4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , об?єктом спільної сумісної власності подружжя; 
земельну ділянку площею 0,1481 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (кадастровий номер: 5324083905:05:001:0161) за адресою: АДРЕСА_2 об?єктом спільної сумісної власності подружжя; 
за нею як за подружжям право власності на житлового будинку загальною площею 108,3 кв.м., житловою площею 48, 4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
за нею як за подружжям право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0, 1481 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (кадастровий номер: 5324083905:05:001:0161) за адресою: АДРЕСА_2 ; 
Стягнути з відповідача судові витрати понесені на правничу професійну допомогу.
Вимоги обґрунтовані тим, що 09.09.2000 вона уклала шлюб з відповідачем, який рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 27.11.2023 було розірвано.
За час подружнього життя сторонами було побудоване спірне нерухоме майно у вигляді житлового домоволодіння , яке зареєстровано за відповідачем та земельна ділянка, яка була придбана згідно договору купівлі-продажу в 2017 році.
Окрім того, за 23 роки перебування в шлюбі та проживання однією родиною, за спільні кошти в вищезазначеному будинку був зроблений капітальний ремонт з переплануванням, а також були побудовані господарські будівлі, а саме: котельня, баня, гараж, літня кухня та сарай, що сприяло значному поліпшенню та збільшенню вартості будинку. 
Так, на зазначені поліпшення будинку та здійснені добудови до нього було витрачено ними значні грошові кошти, а отже його вартість з моменту реєстрації в 2003 році була збільшена в багато разів.
Вважає, що нерухоме майно, вартість якого під час шлюбу істотно збільшилася може бути визнано об`єктом спільного сумісного майна подружжя.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просив визнати житловий будинок загальною площею 108,3 кв. м., житловою площею 48,4 кв.м. із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , його особистою приватною власністю та стягнути з ОСОБА_3 усі документально підтверджені судові витрати.
В обґрунтування вимог зазначав, що у 1992 році виконавчим комітетом Микільської сільської ради його дідові ОСОБА_4 було виділено під забудову присадибну земельну ділянку площею 0.08 га в с. Зінці Полтавського району Полтавської області. 
В подальшому 15 грудня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Микільської сільської ради №106 вказану земельну ділянку було прийнято до державного фонду та рішенням Микільської сільської ради № 108 передано у йому власність для будівництва житлових будинків і господарчих будівель і споруд. 
Станом на 1999 рік будівництво будинку та майже всіх господарських споруд було фактично завершено, залишалось лише облаштувати огорожу та доробити сарай. Будівництво яких було також завершено навесні 2000 року. 
Факт будівництва будинку в 1999 році, підтверджується, зокрема, робочим проектом газифікації житлового будинку від 1999 року, в якому мається план будинку та літньої кухні. 
Оскільки спірний житловий будинок було повністю збудовано до укладання шлюбу з позивачем, він не відноситься до об`єкту спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою власністю. 

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 житлового будинку загальною площею 108,3 кв.м., житловою площею 48,4 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку загальною площею 108,3 кв.м., житловою площею 48,4 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,1481 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер: 5324083905:05:001:0161 за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,1481 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер: 5324083905:05:001:0161 за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю відмовлено.

Задоволення первісного позову та відмова в задоволенні зустрічних вимог обґрунтована не доведеністю ОСОБА_1 обставин побудови житлового будинку до шлюбу, шо виключає віднесення останнього до об`єкту особистого права власності, тому він підлягає поділу між подружжям, як їх спільне сумісне майно, придбане в шлюбі. 

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення в частині задоволених первісних вимог та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Вказує, що суд дав невірну оцінку наданим ним доказам, зокрема проекту газифікації будинку який зроблений в 1999 році та співпадає з планом будинку в технічному паспорті, Зазначав, що після виділення земельної ділянки його дідові ОСОБА_4 було розпочато будівництво, яке фактично було завершено ним самостійно у 2000 році до вступу в шлюб. 
Посилається на те, що сама по собі реєстрація будинку, як об`єкту нерухомості, та отримання свідоцтва про право власності на нього в 2003 році не може розглядатись як безумовний доказ придбання будинку під час шлюбу з позивачем. 

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.09.2000 по 27.11.2023, який було розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 11.11.2003 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 108.3 кв.м., житлова площа 48.4. кв.м., житловий будинок А-1, гараж Б, літня кухня В, сарай Г, баня Д, вбиральня Е, скважина №1, скважина №2, ворота, хвіртка, огорожа №3-5, підстава: рішення виконавчого комітету сільської ради №82 від 10.11.2003.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1981920 від 13.11.2003 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності, зокрема, свідоцтво про право власності НОМЕР_1 ; дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 13.11.2003.
Враховуючи реєстрацію права власності на будинок в 2003 році, тобто під час перебування сторін у шлюбі, суд визнав нерухоме майно спільною сумісною власністю та поділив його по частині кожному з подружжя у відповідності до положень ст. 22 КпШС України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин). 

Колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції в повній мірі з огляду на наступне. 
Відповідно до п.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
Згідно п.2 Прикінцевих положень СК України з вступом у дію Сімейного кодексу України визнано такими, що втрачають чинність низку нормативно-правових актів, зокрема Кодекс про шлюб та сім`ю України (надалі КпШС України).
Згідно частини першої статті 58 Конституції закони і інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або відміняють відповідальність особи.
Таким чином до правовідносин щодо поділу майна подружжя набутого до 2004 року необхідно застосовувати норми КпШС України
Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Майно, що належало кожному з подружжя до шлюбу, а також отримане їм під час браку в дар або в порядку спадкоємства, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). 
Згідно із статтею 28 КпШС України у разі розділу майна, що є об`єктом права загальної спільної власності подружжя, їх долі рівні.
Діючою на час виникнення спірних правовідносин Постановою Пленуму ВС України №16 від 2.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в пункті 9 було зазначено про необхідність при вирішенні спорів між подружжям про майно, встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення
В даному випадку до предмета доказування заявлених ОСОБА_1 зустрічних вимог відносяться обставини будівництва (придбання) спірного будинку з господарськими спорудами до шлюбу, тобто до вересня 2000 року.
Доводячи факт побудови житлового будинку та господарських споруд до реєстрації шлюбу з позивачем, ОСОБА_1 були надані суду письмові докази. 
Зокрема, як слідує з архівного витягу з протоколу №1 засідання Виконавчого комітету Микільської сільської ради народних депутатів від 29.01.1992 ОСОБА_5 було виділено присадибну земельну ділянку площею 0,08 га в с. Зінці під забудову. 
В подальшому, зазначена земельна ділянка на підставі рішення виконавчого комітету Микільської сільської ради народних депутатів від 15.12.1999 була передана у власність для будівництва житлового будинку і господарських будівель та споруд ОСОБА_1 . 
Як вбачається з робочого проекту газопостачання житлового будинку в с. Зінці виготовленого на замовлення ОСОБА_6 , останній було розроблено 14 червня 1999 року.
На вказаному проекті зафіксовано розташування газових приладів як в будинку, так і літній кухні.
Актом о прийманні закінченого будівництвом об`єкту системи газопостачання від 18.07.2000 доводиться, що будівництво відбувалося в період з 06 по 07 квітня 2000 року.
З будівельного паспорту підземного (надземного) газопроводу, будівельного паспорту внутрідомового газообладнання, акту перевірки та прочистки димових та вентиляційних каналів вбачається, що всі роботи проводилися в період з квітня по липень 2000 року, тобто в період, коли сторони не перебували в шлюбі.
Проведення систем газопостачання та газифікації житлового будинку, облаштування в ньому газових приборів, здійснення прочистки димових та вентиліцйних каналів без факту фізичного існування житлового будинку в натурі було б неможливим.
В разі відсутності будинку можливо лише розробити проєкт газопостачання та підвести газ до земельної ділянки, в даному ж випадку були проведені всі як зовнішні, так і внутрішні роботи.
Крім того, з наданої позивачем за зустрічним позовом технічної документації на житловий будинок, зокрема з «Технічного опису будівлі і споруд» та «Приналежності домоволодіння» вбачається, що власником є ОСОБА_1 , документи містять опис основних елементів житлової споруди, рік забудови якої 2000 рік. Крім того в зазначених документах мається технічний опис службових будівель та споруд - скважини, воріт, вбиральні, огорожі та вигрібу, рік забудови яких - 2000.
Зазначеним письмовим доказам суд першої інстанції не дав належної правової оцінки та безпідставно не прийняв їх до уваги як такі, що стосуються предмета спору. 
Допитані в суді першої інстанції свідки підтвердили факт будівництва будинку до шлюбу, проведення в ньому всіх необхідних для житла комунікацій, як то електро, газопостачання, а отже їх покази є послідовними та не суперечать матеріалам справи.
Місцевий суд помилково ототожнив поняття придбання (побудова) спірного майна з датою його реєстрації та отриманням в листопаді 2003 року ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 .
Між тим, при вирішенні даного спору правового значення має доведення часу побудови житлового домоволодіння, від якого залежить його правовий статус - як об`єкт права загальної спільної власності подружжя, або як роздільне майно кожного з подружжя згідно до ст. 24 КпШС України. 
Обґрунтовуючи свої вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, позивачем було надано суду лише витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, із зазначенням дати рішення про держану реєстрацію права власності на будинок 13.11.2003 та вказівкою на підстави для такої реєстрації у вигляді свідоцтва про право власності НОМЕР_1 13.11.2003 Микільської сільської ради.
Інших доказів стороною позивача суду надано не було. 
Витребувані судом в ході розгляду справи за клопотанням адвоката позивача податкові декларації доходів відповідача ОСОБА_1 за 2000-2003 роки правового значення не мають з огляду на доведення факту побудови житлового будинку в 2000 році. 
При цьому, позивачем ОСОБА_2 доказів наявності в неї своїх джерел доходів, за рахунок яких вона мала змогу приймати участь в будівництві будинку – суду надано не було. 
Враховуючи, що сама по собі державна реєстрація не є способом набуття права власності, натомість матеріали справи містять належні та допустимі докази побудови спірного нерухомого майна в 2000 році, останній не відноситься до об`єкту права загальної спільної власності подружжя, а відтак суд першої інстанції помилково здійснив його поділ. 
За вказаних обставин, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні первісного позову про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та про задоволення зустрічного позову.

За змістом ч.ч. 1-4 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, при подачі зустрічного позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір 2200 грн., а при подачі апеляційної скарги - 3300 грн.
Враховуючи скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню судовий збір в сумі 5500 грн.

Що стосується стягнення витрат понесених на правову допомогу ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції в розмірі 20000 грн., колегія суддів зазначає наступне. 
Так, з матеріалів справи вбачається, шо інтереси ОСОБА_1 при розгляді справи представляв адвокат Пожидаєв В.О. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Так, при визначенні суми витрат на правову допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема такі як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Тобто, в кожній конкретній справі при визначенні розміру відшкодування суд має виходити як з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), так і критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно висновків, викладених в постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при встановленні розміру відшкодування витрат за надання правничої допомоги, крім іншого, мають бути враховані такі критерії як розумність розміру таких витрат, їх справедливість та пропорційність. 
Матеріалами справи доводиться складання адвокатом Пожидаєвим В.О. апеляційної скарги, приймання участі в 2 засіданнях в апеляційному суді.
Враховуючи категорію розглянутої судом першої інстанції справи, беручи до уваги реальний обсяг наданої адвокатом правової допомоги та його участь в судових засіданнях, виходячи з засад розумності та співмірності, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат за надану правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 7000 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 липня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя - відмовити.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.
Визнати житловий будинок загальною площею 108,3 кв. м., житловою площею 48, 4 кв.м. із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 3405188) особистою приватною власністю ОСОБА_7 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2200 грн., за подання апеляційної скарги у розмірі 3300 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 7000 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 23 грудня 2025 року.
Судді: О.І. Обідіна Г.Л. Карпушин В.П. Пікуль