ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15080/22 Суддя (судді) першої інстанції: І.В. Тихонов

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в якому просила:
- визнати дії Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо примусу ОСОБА_1 до написання заяви про звільнення за угодою сторін - протиправними;
- визнати протиправним та скасувати наказ Уповноваженого Верховної Ради з прав людини від 16.08.2022 № 690/к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити на посаді головного спеціаліста відділу взаємодії із суб`єктами обробки персональних даних Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_1.
- стягнути з Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.08.2022 по дату поновлення на посаді.
На виконання положень Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399 цю справу передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до наказу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 26.12.2019 № 943/к ОСОБА_1 з 27 грудня 2019 року призначено на посаду провідного спеціаліста відділу розгляду звернень Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в порядку переведення з Міністерства аграрної політики та продовольства України. Присвоєно 8 ранг державного службовця. 
Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.06.2021 № 747/к ОСОБА_1 з 04 червня 2022 року призначено на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії із суб`єктами обробки персональних даних Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, із збереженням 8 рангу державного службовця.
Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини присвоєно ОСОБА_1, головному спеціалісту відділу взаємодії із суб`єктами обробки персональних даних Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, черговий 7 ранг державного службовця в межах категорії посад «В» з 12 листопада 2021 року.
15.08.2021 ОСОБА_1 складено заяву, відповідно до якої просить звільнити її з посади 16 серпня 2022 року за згодою сторін. 
Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 16.08.2021 № 690/к ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу взаємодії із суб`єктами обробки персональних даних Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 16 серпня 2022 року за угодою сторін. 
15.08.2021 ОСОБА_1 складено заяву щодо обставин її звільнення. В якій зазначила, що з 04.08.2022 по 12.08.2022 включно перебувала на лікарняному. В період перебування на лікарняному, а саме 08.08.2022 о 18:43 Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2, з власного мобільного телефону НОМЕР_1 , у месенджері «Telegram» просила позивача приїхати до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та зайти до неї у кабінет. 
09.08.2022 позивач, перебуваючи на лікарняному, приїхала до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, де директор Департаменту ОСОБА_2 яка повідомила позивача про начебто скорочення чисельності штату працівників, на що позивач зазначила, що до даного питання слід повернутися після виходу її з лікарняного 15.08.2022. Зазначена розмова та повідомлення про імовірне скорочення, завдали стресу і призвели до погіршення стану здоров`я, хворіючи на той час, що мало вираження у постійному стані тривоги, наслідком якого став перманентний головний біль.
Бажаючи дізнатись причину такого ставлення до себе, позивач звернулась з даним питанням до свого безпосереднього керівника - начальника відділу взаємодії із суб`єктами обробки персональних даних Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Колосової М.О. 
У вечері, 09.08.2022 директор Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату повноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2, з власного мобільного телефону НОМЕР_1 , у месенджері «Telegram» попросила позивача зателефонувати їй. В телефонній розмові остання попросила приїхати до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та зайти до неї у кабінет, у четвер 11.08.2022. Наступного вечора, а саме 10.08.2022, позивачу зателефонувала провідний спеціаліст відділу взаємодії із суб`єктами обробки персональних даних Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_3 та розповіла про шалений тиск на неї з боку керівництва щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін. 
11.08.2022 позивач вдруге приїхала до директора Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2, яка почала вимагати від ОСОБА_1 написати заяву за угодою сторін, аргументуючи дані вимоги тим, що краще залишитися друзями, а в іншому випадку натякала на звільнення її за статтею. Директора Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2, вимагаючи написати заяву дала позивачу час подумати. Позивач пішла до свого відділу, на своє робоче місце, де її колеги повідомили, що їм також, як і деяким іншим працівникам Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в ультимативному порядку, погрожуючи звільненням «за статтею», запропоновано написати заяву про звільнення за угодою сторін. Після спілкування з колегами, позивач об 11. год 01. хв (11.08.2022) написала у месенджері «Telegram» директору Департаменту ОСОБА_2 про своє бажання продовжити розмову і про те, що сьогодні вона заяву за угодою сторін писати не буде.
Згодом (у той же день), у кабінеті директора Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2, ОСОБА_1 знов повідомила про свою відмову від написанні заяви про звільнення за угодою сторін, наполягала на бажанні працювати далі. А після пропозиції позивача повернутися до питання скорочення, директор Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2 почала здійснювати на неї психологічний тиск, що межував з погрозами виявити невідповідність у її роботі та звільнити по плохому. Не маючи можливості більше змоги чинити опір, ОСОБА_1 відмовилась від подальшого спілкування, та повідомила, що їй час вже йти до лікаря. 
У понеділок, 15.08.2022, після виходу з лікарняного, ОСОБА_1 знов була запрошена до кабінету директора Департаменту у сфері захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2, де розмова знов повернулась до питання написання заяви про звільнення за угодою сторін. Яка повідомляла, що звільнятися бажання не має, недоліків у роботі не має і планує і надалі працювати не зважаючи на зміну керівництва та команди у Секретаріаті Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також зазначала, що якщо її хочуть звільнити з посади, то мають дотримуватись процедури скорочення. Однак позивачу була дана відповідь про неприйнятність такої процедури через її тривалість, а також (як вона зрозуміла) зазначено, що мета не скорочення посад, а саме звільнення конкретних співробітників, серед яких і ОСОБА_1 .. 
З огляду на стан здоров`я, зважаючи, що позивач є інвалідом 2 групи, яка не змогла витримати психологічний тиск (посилання на недоліки в роботі, констатація, що все одно її буде звільнено, завуальовані погрози тощо), що чинився на неї вона вимушена була написати заяву від 15.08.2022 про звільнення з 16.08.2022.
Вважаючи прийнятий відповідачем наказ про звільнення з посади протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом про його скасування, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України №889-VIII від 10.12.2015 "Про державну службу" (далі - Закон №889-VIII).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
Відповідно до статті 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення (частина перша). Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (частина друга). Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина третя).
Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України). Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 цього Кодексу).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є підставою припинення трудового договору.
Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
В пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).
Згідно з висновками Верховного Суду, зробленими, зокрема, у постановах від 19.02.2020 у справі №820/3360/17, від 27.05.2020 у справі №404/6236/19, від 21.04.2021 у справі №758/11224/18, від 29.10.2020 у справі №826/3388/18, від 21.10.2021 у справі №540/1615/19, від 25.10.2023 у справі №460/2829/22, від 14.02.2024 у справі №460/3284/22, при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін, державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.
Право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення і працівник домовилися про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку.
Аналогічна позиція відображена Верховним Судом, з поміж інших постанов, у постанові від 16 березня 2023 року в справі №820/3360/17.
У постанові від 09 липня 2020 року в справі №815/7236/16 Верховний Суд констатував, що підстава припинення державної служби за угодою сторін визначена частиною другою статті 86 Закону №889-VIII. Такою підставою є домовленість державного службовця із суб`єктом призначення про певний строк звільнення. Недосягнення сторонами згоди щодо припинення державної служби за угодою сторін або відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє суб`єкта призначення права на звільнення державного службовця за угодою сторін.
При домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII (за угодою сторін), державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.
Отже, згідно із усталеною судовою практикою, при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін, державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це державного службовця і суб`єкта призначення.
Зі змісту заяви ОСОБА_1 про звільнення вбачається, що така заява містить дату подачі заяви (15 серпня 2022 року), інформацію про вид звільнення, а саме за угодою сторін з 16.08.2022. На заяві міститься резолюція з визначенням дати оформлення наказу про звільнення (погоджено) 15 серпня 2022 року. 
Отже, подана позивачкою заява про звільнення за згодою сторін від 15 серпня 2022 року є чіткою, зрозумілою та не викликає неоднозначного тлумачення.
Щодо тверджень позивачки, що написання нею заяви про звільнення від 15.08.2022 було здійснено (чинився) під психологічним тиском, з боку керівництва, суд зазначає наступне.
В постанові від 02 жовтня 2019 року справі №816/350/16 (провадження № К/9901/7785/18) Верховний Суд, переглядаючи судові рішення у подібних правовідносинах, надавав оцінку доводам позивача щодо написання заяви про звільнення під психологічним тиском та дійшов висновку, що на підтвердження вказаних обставин позивачем має бути надано належні та допустимі докази, зокрема заяви до вищестоящого органу, органів внутрішніх справ, прокуратури, органів внутрішньої безпеки тощо.
Позивачем не надано, а матеріали справи не містять беззаперечних доказів, що заява про звільнення була написана нею під психологічним тиском керівництва. 
Враховуючи, що позивачкою добровільно подано власноруч написану заяву про звільнення за угодою сторін з 16.08.2022, та не надано доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок чинення на неї психологічного тиску з боку роботодавця, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивачки з підстав, передбачених ч.2 ст. 86 Закону №889-VIII, відбулося з дотриманням вимог законодавства.
Суд зазначає, що Законом № 889-VIIІ передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їх діяльність, у зв`язку з чим, протиправність звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на наявність такого тиску.
Враховуючи викладене, представником позивача не доведено того факту, що заяву про звільнення за угодою сторін нею було написано під тиском і примусом, внаслідок незаконних дій зі сторони посадових осіб відповідача, при цьому матеріали справи не містить переконливих доводів, які б спростовували вищевикладені обставини.
Більш того, після подання заяви позивач не звертався до відповідача про відкликання заяви про її звільнення із займаної посади за угодою сторін з 16.08.2022 року.
Крім того, відповідачем надано до матеріалів справи доручення щодо відібрання пояснень у працівників Департаменту моніторингу додержання інформаційних прав, які могли бути свідками подій та обставин звільнення ОСОБА_1 , та відповідно до якого складено пояснення, з яких вбачається, що психологічний тиск ОСОБА_2 на позивача під час прийняття рішення про звільнення не здійснювала, що підтверджується письмовими поясненнями працівників Секретаріату відповідача. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що звільнення позивачки здійснено відповідно до вимог частини другої статті 86 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII на підставі її власноручно написаної заяви, у якій вона визначила підставу звільнення - за угодою сторін, а тому відсутні правові підстави для визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 16.08.2022 № 690/к про звільнення ОСОБА_1 , поновлення її на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк