ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/4236/23
Номер провадження 22-ц/818/102/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
представника позивача адвоката Брагіної К. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2025 року в складі судді Губської Я.В. по справі № 953/4236/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою.
Позов мотивовано тим, що з 12 березня 1992 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2008 року.
Від шлюбу сторони мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В період шлюбу родиною ОСОБА_1 на підставі договору міни № 4253 від 27 грудня 2003 року було отримано у спільну сумісну власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідачка не визнає позивача співвласником та чинить перешкоди у користуванні квартирою. Він позбавлений можливості належним чином користуватися належним йому майном, оскільки відповідачка чинить перешкоди у користуванні квартирою.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди позивачу у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (виділеної кімнати та місцями загального користування), шляхом передання комплекту ключів від квартири за адресою: АДРЕСА_1 та підготовки жилої кімнати N? 8 площею 11,6 кв.м. для безперешкодного вселення; встановити порядок користування квартирою, виділивши позивачу ОСОБА_1 в користування житлову кімнату N? 8 площею 11,6 кв.м.; відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 виділити в користування житлові кімнати N? 7 площею 13,0 кв.м та N? 9 площею 15,8 кв.м., допоміжні приміщення - N? 4 кухню, площею 6,8 кв.м., N? 3 ванну кімнату, площею 2,0 кв.м., N? 2 вбиральню, площею 1,1 кв.м., N? 1, коридори площею 9,8 кв. м., N? 10 комору площею 2,6 кв.м. - залишити в спільному користуванні співвласників, а також стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності перешкод у користуванні квартирою.
На вказане судове рішення 03 березня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Петруніна Кристина Олегівна, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він є співвласником спірної квартири, а відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні власністю, а тому наявні підстави встановлення порядку користування квартирою та зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні виділеною йому кімнатою та місцями загального користування.
Спірна квартира має житлову площу у розмірі 64,5 кв.м, відтак позивачу належить 1/3 частка у спільній сумісній власності. Отже, виділення йому в користування житлової кімнати площею 11,6 кв.м, не буде порушувати права інших співвласників даної квартири щодо користування нею. Відповідачка відзиву на позовну заяву не подавала, стосовно факту перешкоджання в користування квартирою не заперечувала. 28 квітня 2023 року він в порядку статті 214 КПК України подав заяву до ХРУП № 1 ГУПН в Харківській області про вчинення дій, що містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України відповідачем, яка зареєстрована не була. За його скаргою ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 травня 2023 року повідомлено про наявність обставин, що вказують на наявність цивільного спору щодо визначення порядку користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим обставини, які могли б об`єктивно свідчити про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України відсутні.
Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву не скористалися.
У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 29 січня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
ОСОБА_1 - повернуто на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 7), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 4, а.с. 253);
ОСОБА_2 - повернуто на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 3-4), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 4, а.с. 254);
Адвокатом Ніколаєвим Володимиром Олександровичем, який діє в інтересах ОСОБА_2 , отримано в електронному кабінеті 9 жовтня 2025 року (т. 2, а.с. 1);
ОСОБА_3 - повернуто на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 5-6), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 4, а.с. 255). 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Брагіну К. О., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Судом встановлено, що з 28 березня 1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2008 року у справі № 2-1201/08/05 (а.с. 23, 24).
16 січня 2004 року на підставі договору міни р. № 4253 від 27 грудня 2003 року за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 25).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 травня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань - відмовлено.
Відповідно до вказаної ухвали 28 квітня 2023 року підставою звернення ОСОБА_1 до ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області є порушення його конституційного права, зокрема права на приватну власність та права на житло. Вказує, що йому на праві власності належить 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а іншими власники цієї квартири є його син та колишня дружина, яким також належить по 1/3 частки вказаної квартири. Зазначає, що його колишня дружина після розлучення у 2008 році не визнає його як співвласника вищевказаної квартири та перешкоджає йому у володінні та користуванні житлом, а саме: не допускає до квартири, не надає можливості заселитися до неї, відмовляє надати комплект ключів від вхідних дверей та визначитися з порядком користування житловим приміщенням. Таким чином, ОСОБА_2 перешкоджає йому у вільному володінні та користуванні належним йому майном. На переконання заявника, у діях ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (а.с.218-22).
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21, провадження № 61-3800сво23 первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд. 
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Спірні правовідносини стосуються встановлення порядку користування жилим приміщенням - трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 , жилою площею 40,4 кв. м, загальною площею 64,5 кв. м (а. с. 54-57).
Сторони у справі є колишнім подружжям, вказана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності та досягти домовленості щодо її користування вони не можуть. Зазначені обставини відповідачкою не спростовано.
ОСОБА_1 запропоновано порядок користування спільним житлом шляхом виділення йому в користування житлової кімнати N? 8 площею 11,6 кв.м.; ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користування житлові кімнати N? 7 площею 13,0 кв.м та N? 9 площею 15,8 кв.м. Допоміжні приміщення - N? 4 кухню, площею 6,8 кв.м., N? 3 ванну кімнату, площею 2,0 кв.м., N? 2 вбиральню, площею 1,1 кв.м., N? 1, коридори площею 9,8 кв. м., N? 10 комору площею 2,6 кв.м. - залишити в спільному користуванні співвласників.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18).
Визначення позивачем у справі складу сторін (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін.
Звертаючись з позивом ОСОБА_1 визначено відповідачем лише ОСОБА_2 , а іншого співвласника майна ОСОБА_3 залучено до участі у справі як третю особу. 
Між тим, вищевказана особа також є співвласником майна та рішення про визначення порядку користування спірною квартирою вплине на її обсяг прав та обов`язків, а тому ОСОБА_3 мав бути залучений до справи у якості відповідача.
Зважаючи, що спір має розглядатись за участі усіх співвласників як сторін по справі, судова колегія вважає, що наявні підстави для відмови в задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін.
Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що позов не підлягає задоволенню, проте помилково не надав оцінку суб`єктному складу сторін та залишив позовні вимоги без задоволення за недоведеністю. 
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини 4 статті 376 ЦК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням мотивів у редакції цієї постанови.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд фактично залишив апеляційну скаргу без задоволення, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2025 року змінити, викласти мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина