справа № 619/5308/24
провадження № 1-кп/619/105/26

ВИРОК
іменем України

19 січня 2026 року   м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
у складі головуючого – судді ОСОБА_1 
за участю: секретарів судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023222130000256 від 10.11.2023, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Унцешти Унгенського району Молдова, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, встановив: 
1. Формулювання обвинувачення пред`явленого ОСОБА_6 
З 24 лютого 2022 року російською федерацією, а саме підрозділами збройних сил та інших військових формувань рф здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави України з метою вчинення дій направлених на зміну меж території України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, законами України, Гаазькою конвенцією 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договором про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, здійснено напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народно-господарче та оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, з метою окупації України. 
Указом Президента України за N? 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який в подальшому було неодноразово продовжено та діє до теперішнього часу.
Крім того, збройними силами російської федерації військовослужбовцями країни агресора, в силовому виді за допомогою військової техніки з метою встановлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади на територіях населених пунктів Харківської області, шляхом вторгнення було захоплено - окуповано територію Дергачівської територіальної громади Харківського району Харківської області, що підтверджується Переліком територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України N? 75 від 25.04.2022 (зі змінами та доповненнями), де для запровадження і утримання в незаконний спосіб місцевих мешканців військовослужбовці Російської Федерації та підконтрольні їй збройні формування, з метою повного контролю над захопленою територією, використовуючи силу та вогнепальну зброю на в`їздах та виїздах обладнали ворожі бойові озброєні блокпости, а також ввели спеціальний режим переміщення місцевого населення окупованою територією.
При цьому, ОСОБА_6 достовірно знаючи про вищевказані обставини, не пізніше 24 лютого 2022 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території с-ще Козача Лопань Харківського району Харківської області, розуміючи про те, що представниками влади було припинено нормальну роботу державних установ та господарських підприємств України, оцінивши ситуацію, що склалася, керуючись антидержавницькими мотивами, переслідуючи мету завдання шкоди Україні, вчиняв умисні дії, спрямовані на допомогу ворогу і підтримку його збройних формувань.
Так, ОСОБА_6 , в період часу з середини квітня 2022 року по 11 вересня 2022 року, більш точної дати встановити не представилося за можливе, перебуваючи за місцем мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 реалізуючи свій злочинний умисел направлений на вчинення дій спрямованих на допомогу державі-агресору, російській федерації, будучи громадянином України, діючи умисно, за відсутності будь-якого фізичного та психологічного примусу, погроз з боку військових російської федерації та воєнізованих підконтрольних їй підрозділів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з метою допомоги державі-агресору та її збройним формуванням, підтримуючи їх збройну агресію на території України та діяльність спрямовану на зміну меж території України, всупереч інтересам територіальної громади та безпосередньо держави України, знаючи про створення представниками держави-агресора, незаконних органів влади, які розпочали впроваджувати політичні та освітні стандарти російської федерації, на території Дергачівської територіальної громади, демонстративно, відкрито та на постійний основі підтримував зв`язок з представниками збройних формувань держави-агресора, вчиняв дії спрямовані на пособництво державі-агресору, які підривають національну безпеку України, становлять безпосередню загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності, конституційному ладу України, добровільно займався перевезенням військовослужбовців російської федерації та інших воєнізованих підконтрольних їй організацій від смт. Козача Лопань Харківського району Харківської області безпосередньо до кордону з територією російської федерації, для забезпечення ротації, сприяння виконанню поставлених їм бойових завдань, перевезенням боєприпасів, зброї та іншого вантажу, за вказівкою військових чи представників окупаційної влади, зокрема продуктів харчування, гуманітарної допомоги, яка видавалася від імені російської федерації та створеної ними окупаційної влади, використовуючи при цьому транспортний засіб, автобус, який не перебував у власності ОСОБА_6 , ігноруючи при цьому потреби інших мешканців територіальної громади.
Тим самим, ОСОБА_6 , всіляко підтримував у такий спосіб дії та рішення держави-агресора, добровільно зібрав та передав матеріальні ресурси представникам державі-агресору, її збройним формуванням, для реалізації та підтримки рішень, дій держави-агресора та її збройних формувань у виконанні поставлених їм бойових завдань, з метою завдання шкоди Україні.
Дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 1 ст. 111-2 КК України, тобто умисні дії спрямовані на допомогу державі-агресору, (пособництво), збройним формуванням держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації чи підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, добровільного збору, підготовки та передачі інших активів представникам держави агресора, її збройним формуванням.
2. Правова позиція сторони обвинувачення.
Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, прокурор вважає доведеним те, що обвинувачений вчинив інкримінований злочин та добровільно займався перевезенням військовослужбовців російської федерації та інших воєнізованих підконтрольних їй організацій від смт. Козача Лопань Харківського району Харківської області безпосередньо до кордону з територією російської федерації, для забезпечення ротації, сприяння виконанню поставлених їм бойових завдань, перевезенням боєприпасів, зброї та іншого вантажу, за вказівкою військових чи представників окупаційної влади, зокрема продуктів харчування, гуманітарної допомоги, яка видавалася від імені російської федерації та створеної ними окупаційної влади, використовуючи при цьому транспортний засіб, автобус, який не перебував у власності ОСОБА_6 , ігноруючи при цьому потреби інших мешканців територіальної громади.
Вважає, що стороною обвинувачення надано та судом досліджено достатньо доказів, які доводять пред`явлене обвинувачення для встановлення відповідності викладених в обвинувальному акті фактичних обставин та кваліфікації дій саме за ч. 1 ст. 111-2 КК України.
В судових дебатах прокурор просив призначити ОСОБА_6 покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування без конфіскації майна.
3. Правова позиція сторони захисту.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України не визнав, заперечив обставини, викладені в обвинувальному акті та просив суд його виправдати. Вважає, що матеріали кримінального провадження не містять жодного доказу для доведення його винуватості. Показання свідків є неправдивими. Пояснив наступне.
25.02.2022 у с. Козача Лопань російські військові перекрили вулицю і почали ходити дворами, робили обшуки будинків, підвалів, перевіряли паспорта, задавали питання і записували, які в кого є транспортні засоби. В обвинуваченого було два автобуси, один шкільний ISUZU, а другий власний Volvo. 15 березня 2022 року їм сказали, що в Прудянці можливо купити продукти харчування, куди він з дружиною і поїхали. По дорозі в Прудянку їх зустріли російські військові, які висадили дружину в інший автомобіль, а самі сіли в автомобіль до обвинуваченого. Обвинувачений з російськими військовими приїхали до його будинку, де стояли 2 легкових автомобілі і приблизно 10 російських військових, які сказали, що їм потрібні автобуси. Обвинувачений сказав, що автобус не його, автобус шкільний, він не має права його віддавати, а його власний автобус зламаний, на ньому не було турбини. Російські військові сказали, що шкільний автобус забирають і наказали і обвинуваченому їхати з ними, що ОСОБА_6 їм потрібен як водій автобусу. Коли він відмовився, вони приставили автомат до його ноги з погрозами прострелити ногу. Його дружина почала плакати і кричати, тоді він погодився. Обвинуваченому наказали розвозити гуманітарну допомогу для місцевих мешканців. Склад продуктів був в приміщенні школи. Російські військові хотіли забрати і другий автобус, але обвинувачений його розібрав, ще до їх приходу, зняв коробку передач, заблокував електронний блок, щоб вони його не забрали. Російські військові наказали ОСОБА_6 16 березня приїхати до школи о 10 год. ранку. Він приїхав як йому наказали, гуманітарна допомога була на вулиці. Йому наказали її відвезти через річку в іншу частину села та вигрузити там, що він і зробив. Після цього йому наказали приїхати 17 березня також о 10 ранку. Якщо хтось відмовляв російським військовим у чомусь, того вели у підвал, били струмом, прив`язували скотчем до столпів. 17.03.2022 о 9:30 він приїхав до школи, почався обстріл, він отримав тяжке поранення лівої ноги. Крім нього було багато поранених людей, яких він на автобусі вивіз до кордону. Він не відмовлявся везти поранених, тому що були розірвані люди, поранені діти. На кордоні їх забрали машини швидкої допомоги і доставили у лікарню в Бєлгороді. Там обвинуваченому була зроблена операція не в повному обсязі, дали знеболююче, виписали на лікування за місцем мешкання. Він звернувся до родичів, які мешкають в Бєлгороді, на той час з ними спілкувався, вони довезли його до митниці На митниці його автобуса не було, в нього від автобусу залишились тільки ключі, пішов по дорозі, побачив свій автобус, в якому були місцеві мешканці, яких вивозили на роботу на митницю. Через тиждень сказали, що повернуть автобус. 17.04.2022 він, перебуваючи біля свого будинку, впав, внаслідок чого отримав відкритий перелом ноги та був повторно доставлений в Бєлгород. Йому було встановлено апарат, вкручено 8 штирів, був виписаний за місцем мешкання. 23.07.2022 був знятий апарат і накладено гіпс на всю ногу, виписаний за місцем мешкання. Був 2 місяці в гіпсу і на початку вересня 2022 року він звернувся до лікаря, був доставлений в Бєлгород. 06.09.2022 було знято в Бєлгороді гіпс, раніше строку. 11.09.2022 село було деокуповано. Весь час окупації він знаходився в апаратах і те, в чому його обвинувачують він не міг зробити. Була загроза ампутації ноги після деокупації. Лікарем Дергачівської лікарні він був направлений для призначення групи інвалідності. Шкільний автобус було повернуто школі і після деокупацїї він возив на ньому дітей на екскурсію. Під час окупації ОСОБА_7 дозвіл у окупантів не отримував ніколи на торгівлю молоком, сиром, яйцями. На облік у окупаційній владі не ставав як підприємець. Окупантам податки не сплачував. Вважає, що свідки, які стверджували, що він стояв біля окупаційної адміністрації, біля автобусу і курив, оговорили його. Працював до війни на шкільному автобусі. До окупації с-ща ОСОБА_7 він був фінансово забезпеченою людиною. Мав у господарстві курей, качок, корів. Під час окупації місцеві мешканці в нього брали молоко, сир. Окупантам продукти харчування не надавав. Бензину не було, купляв для генератора в Бєлгороді, коли їздив на лікування. У нього з дружиною була можливість виїхати з під окупації, але в них була худоба, яку вони не могли залишити. Зазначив, що в нього 42 роки водійського стажу. До окупації був водієм у школі, возив дітей. Автобус це специфічний транспорт, не будь яка особа зможе ним керувати, тим більше на ISUZU. На ньому розташування педалей не як у звичайному автомобілі, людина повинна мати досвід для керування автобусом. Він не возив військових, а повинен був відвезти гуманітарну допомогу. Зі свідків обвинувачення знає тільки ОСОБА_8 , з якими перебуває у неприязливих стосунках через сінокіс. Інших свідків ніколи не знав. Вважає, що вони дали такі показання під погрозою, щоб не бути обвинуваченими, тому що під час окупації вчиняли неправомірні дії. Пояснив, що не курить приблизно 10 років. Генератор купив в Бєлгороді. Товариш привіз генератор до таможні, там стояв автобус перегрузили в нього і привезли генератор. Обвинувачений зазначив, що ніколи не співпрацював з окупаційною владою, ніколи їх не підтримував. Після поранення на нозі не міг керувати транспортними засобами. Матеріальні ресурси ніколи не передавав. Ніколи не вчиняв будь-яких умисних дій з метою завдання шкоди державі Україні. Зазначив, що кримінальне провадження сфабрикували, щоб він потрапив до в`язниці після його звернення з позовом про поновлення на роботі. Після того, як позов було задоволено Дергачівським районним судом Харківської області і його поновлено на роботі, він отримав погрози помсти. Через певний час його затримали правоохоронці та повідомили про підозру.
Також обвинуваченим під час судового розгляду до суду подавались клопотання про те, щоб суд врахував, що він має трьох дітей, чотирьох онуків, до війни мав постійну роботу, позитивно характеризується у селищі. Його син служить в ЗСУ. Обставини, викладені стороною обвинувачення в обвинувальному акті не відповідають дійсності. Показання свідків обвинувачення є брехнею. 
Захисник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначив, що показання свідків обвинувачення є плітками та припущеннями. Свідок ОСОБА_9 також є свідком у колабораційній справі, яка розглядається в іншому суді за участю захисника ОСОБА_10 , що ставить під сумнів показання цього свідка. Жоден зі свідків не надав суду достовірних показань про обставини, викладені стороною обвинувачення в обвинувальному акті. Ніхто зі свідків не зазначив про вади здоров`я ОСОБА_6 , однак даний факт хвороби останнього підтверджуються наданими в судовому засіданні стороною захисту доказами. Свідки сторони захисту підтвердили, що його підзахисний допомагав місцевому населенню, отримав поранення, не вчиняв інкримінованих кримінальних правопорушень.
Захисник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що обвинувальний акт грунтується на припущеннях, зазначив про повну відсутність об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину. Жодного доказу організації чи підтримки рішень дій держави агресора не надано, жоден свідок не вказав про добровільний збір, підготовки та передачі інших активів представникам держави агресора. не доведено наявність активних дій обвинуваченого. Наполягав на фізичній неможливості керувати ОСОБА_6 транспортними засобами через травми ноги, що підтверджено належними доказами. Наголосив на відсутності доказів мети його підзахисного завдати шкоду Україні. Вважає, що ОСОБА_6 є не пособником, а жертвою окупаційної влади.
В судових дебатах обвинувачений та його захисники просили визнати невинуватим ОСОБА_6 в пред`явленому обвинуваченні та виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.111-2 КК України.
4. Показання свідків зі сторони обвинувачення.
Сторона обвинувачення для підтвердження висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України, просила допитати в судовому засіданні свідків, які пояснили наступне.
1. В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що є сусідом обвинуваченого, знайомі близько десяти років. ОСОБА_12 мешкає через чотири - п`ять будинків від нього. До окупації ОСОБА_13 бував у них вдома. Свідок виїхав з с-ща ОСОБА_7 в лютому 2022, ключів від будинку нікому не давав. 
Пояснив, що зі слів друзів його дітей йому відомо, що ОСОБА_12 зробив в його будинку майстерню. Також йому відомо, що в його будинку мешкали російські солдати, яких поселив туда ОСОБА_13 , а потім проросійська сім`я, в якої не стало будинку та з якими спілкувався ОСОБА_14 . Чи перевозив ОСОБА_13 під час окупації російських солдат, він особисто не бачив, але зі слів знає, що ОСОБА_13 перевозив російських солдат на власному автобусі. Про це йому сказали ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Вважає, що вони сказали правду. ОСОБА_13 мав транспортні засоби: два шкільних автобуси, один з яких був його особистий, також мав трактор, причіп. ОСОБА_13 ремонтував у майстерні, яку він облаштував у свідка вдома, російську техніку, а потім і українську техніку. Після деокупації, на третій день, у вересні 2022 року свідок повернувся додому та виявив на території свого домоволодіння сліди проживання військових рф, а також використання їх гаража та інструментів для ремонту військової техніки. Будинок був в аварійному стані, двері були зламані, всюди на стінах були накреслені знаки зет. Особистих речей обвинуваченого свідок не знайшов. Також вказав, що до окупації між сім`єю свідка та ОСОБА_6 були конфлікти. 
2. В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснила, що з ОСОБА_18 жили на одній вулиці, він конфліктна людина. Коли почалися бойові дії в с-щі ОСОБА_7 вони виїхали до с-ща Прудянка, а 26.03.2022 виїхали до м. Полтави. За будинком просили доглянути ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які є друзями їхніх дітей.
Пояснила, що зі слів друзів їхніх дітей знає, що ОСОБА_13 їздив на своєму автобусі, возив російських військових та в їхньому будинку облаштував майстерню, відчував себе господарем в їхньому дворі. Знає з 2010 року ОСОБА_21 ОСОБА_22 ходив до них додому за її проханням, але ОСОБА_13 не пустив його навіть на поріг. ОСОБА_23 телефонувала дочці свідка. Люди говорили, що ОСОБА_13 возить російських військових по селу на автобусі, продає їм молоко. Зі слів ОСОБА_24 та ОСОБА_25 свідку відомо, що ОСОБА_13 відкрив у їхньому будинку майстерню і ремонтував російську техніку. ОСОБА_26 та ОСОБА_23 друзі їхніх дітей. Вважає, що вони не брешуть. Їхній кум теж говорив, що ОСОБА_27 господарює у їхньому будинку. Зі слів знає, що спочатку жили в їхньому будинку російські військові, потім сім`я, у яких розбомбили будинок. Сім`я ОСОБА_8 повернулася додому в квітні 2023 року. Їхній будинок та майстерня були із зет символікою. Бачили відео в мережі інтернет, як на жовтому шкільному автобусі ОСОБА_13 возив військових. Відео було на старому телефоні і не збереглося. Нікому це відео не надсилала. Це відео бачили діти, а скинув відео син, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 . Телефон сина свідку повернули, але він зламаний і відтворити відео неможливо. Тілесних ушкоджень у ОСОБА_21 на відео не бачила. Особисто нічого не бачила, але знає з телефонних розмов. З ОСОБА_18 до окупації були суперечки на фоні господарств.
3. В судовому засіданні свідок ОСОБА_28 пояснила, що раніше ОСОБА_21 не знала. 
Під час окупації російські окупанти застосовували насильство, забирали людей у підвал, необхідно було ходити на відмітку. Коли приходила на відмітку до тимчасово окупованої Козачолопанської адміністрації, два, три рази на тиждень, бачила, що приїжджав автобус, який був пофарбований в зелений матовий колір із білою відміткою “z” під керуванням ОСОБА_21 , з яким на той момент не була знайома і який відвозив російських військових на Гоптівку. Про те, що за кермом зеленого автобуса був ОСОБА_13 , свідку сказав товариш ОСОБА_29 , який загинув. 10.09.2022 вона побачила ОСОБА_21 , який привіз солдат-підкріплення рф. Бачила, що водієм автобуса був ОСОБА_30 дій стосовно ОСОБА_21 з боку російських окупантів не бачила. ОСОБА_13 виходив з автобуса, розмовляв з російськими військовими. Після 08.05.2022 року свідок побачила ОСОБА_21 за кермом зеленого автобуса, а вдруге його побачила 20.06.2022. ОСОБА_31 у ОСОБА_21 не було коли його бачила. Фарба автобуса була зелена, матова, одне вікно було з ДСП. 10.09.2022 в селі Турове впевнена, що за кермом зеленого автобуса був ОСОБА_32 автобуса виходили російські солдати. Вона з подругою пройшли за ради цікавості, щоб упевнитися хто за кермом - це був ОСОБА_13 ОСОБА_13 з автобуса не виходив, був в окулярах. Не впевнена, що ОСОБА_13 їхав на Гоптовку, але в ту сторону. Коли вперше побачила ОСОБА_21 він був у кофті з бинтом на руці.
4. В судовому засіданні свідок ОСОБА_33 пояснила, що після окупації вони були в с. Турове Богодухівського району, а в червні 2022 року їй необхідно було поїхати в с. К.Лопань, і тоді вона побачила ОСОБА_21 за кермом пофарбованого матовою фарбою зеленого кольору автобуса з буквою “z”. Він привіз солдат, а потім ще рази три – чотири вона бачила ОСОБА_21 , як він привозив російських солдат на автобусі, т.я. ходила до селищної ради, переписувати худобу. ОСОБА_13 весело спілкувався з російськими солдатами біля селищної ради. ОСОБА_13 привозив на автобусі з Гоптовки російських військових, а в обід відвозив назад. Не бачила шин, гіпсів у ОСОБА_6 5 разів бачила ОСОБА_21 протягом червня 2022 року біля Козачолопанської селищної ради і 1 раз у вересні 2022 в с. Турово. Водія автобуса впізнала за фотографією, а потім їй сказали, що це ОСОБА_13 ОСОБА_13 курив цигарки з фільтром, в червоній пачці. Рухався ОСОБА_13 без ускладнень. Впевнена, що саме ОСОБА_13 був за кермом автобуса. 10.09.2022 чи 09.09.2022 ОСОБА_13 привозив до магазину російських військових. Автобус був матового зеленого кольору. У ОСОБА_21 не бачила бинтів, або якихось пристроїв. За кермом шкільного автобуса була людина в цивільному одязі. В березні 2022 року в с-щі ОСОБА_7 не була, але знає, що був обстріл і загинуло багато людей.
5. В судовому засіданні свідок ОСОБА_34 пояснив, що особисто з обвинуваченим не знайомий, всю окупацію проживав в с.. К.Лопань. В квітні чи травні свідка викликали на допит в приміщення пошти, допитували, потім провели у селищну раду і там він побачив чоловіка біля автобусу і йому знайомий сказав, що це ОСОБА_35 , і що він на ньому працює. Автобус був шкільний перефарбований в зелений колір з буквою “z”. Це було у травні 2022. Особисто бачив обвинуваченого біля автобусу. Автобус ПАЗ. Зі слів знайомих знає, що ОСОБА_35 возив на автобусі російських військових, особисто не бачив. Не пам`ятає чи перебував обвинувачений за кермом автобуса особисто. Під час окупації перебував всю окупацію у ОСОБА_7 . Раніше ОСОБА_36 не знав, т.я. жили в Новій ОСОБА_37 , а ОСОБА_13 жив в ОСОБА_38 в квітні, травні, він стояв біля автобусу, чи були поряд з ним люди чи ні не пам`ятає. Бачив один раз ОСОБА_36 і все і більше в адміністрацію його не привозили. На відмітки не ходив. ОСОБА_36 за кермом автобуса не пам`ятає. До окупації ОСОБА_36 не бачив, може десь пересікалися. В травні 2022 року бачив ОСОБА_36 , чи він курив не пам`ятає, чи була паличка, гіпс, милиць у ОСОБА_36 не пам`ятає. Під час окупації свідок займався торгівлею продуктів харчування без документів. На відстані метрів 20 бачив ОСОБА_36 біля автобусу ПАЗик. Автобус був перефарбований, так як проявлялися букви шкільний. Кожного дня були обстріли. Знає, що обвинувачений отримав поранення зі слів знайомих.
6. В судовому засіданні свідок ОСОБА_39 пояснила, що обвинуваченого не знає. Особисто з обвинуваченим не знайома, колись бачились в с-щі ОСОБА_7 . Проживає в ОСОБА_40 , а він в ОСОБА_41 . Коли її чоловіка забрали на допит в с. К.Лопань. бачила шкільний жовтий автобус ПАЗ перефарбований у зелений колір із позначкою “z”. Особисто не бачила, щоб обвинувачений керував автобусом. Також не бачила, щоб він возив російських військових. Люди розповідали, що цей автобус возить людей на Бєлгород. ОСОБА_35 був одягнутий у світлу куртку. ОСОБА_35 був біля автобусу, автобус нікуди не рухався поки вона там була. Ходили там військові і цивільні. Бачила людину біля автобуса з літерою “z”, прізвища на той момент не знала. Автобус був зелений, тобто шкільний автобус перефарбований, т.я. було видно букви шкільний. Автобус ПАЗ. ОСОБА_31 , тростин, гіпсу чи ще щось у ОСОБА_36 не було, це було в травні 2022. Дозвіл на торгівлю не давали під час окупації. Не знає, що ОСОБА_35 отримував поранення 17.03.2022, а чутки були. 
5. Показання свідків зі сторони захисту.
В судовому засіданні сторона захисту на спростування висунутого стороною обвинувачення ОСОБА_6 просила допитати свідків, які пояснили наступне. 
1. В судовому засіданні свідок ОСОБА_42 пояснила, що проживає з 2012 року з ОСОБА_18 . Мешкають в ОСОБА_41 з 2013 року, в них було своє господарство. ОСОБА_13 до окупації працював водієм шкільного автобусу.
Коли почалася війна, ховалися в погребі. 15 березня 2022 року вони везли молоко на деякі вулиці, на блокпості їх зупинили російські військові, її висадили з машини, а військові сіли до її чоловіка в машину, про щось говорили, а потім вони з її чоловіком поїхали на машині, а її посадили в машину російських військових. Вони приїхали до них додому, там стояло ще 6 російських військових, з ними розмовляв сусід ОСОБА_43 . Вже вдома, вона чула, що російські військові з автоматами сказали, що необхідно бабусям повідвозити гречку. Їхні шкільні автобуси стояли під двором. Вони були зламані. Російські військові сказали, щоб ОСОБА_27 приїхав зранку до школи, вони відремонтують автобуси і заправлять його. 16.03.2022 ОСОБА_27 поїхав зранку до школи, але йому сказали, щоб він приїхав на наступний день. В школу завозили гуманітарну допомогу. 17.03.2022 її чоловік знову поїхав до школи, о 9 год. почався обстріл. Ті хто був при цьому обстрілі, стали говорити їй, що ОСОБА_27 поранений. У ОСОБА_44 був осколковий перелом і рвана рана. Поранених зібрали в автобус, за кермо сів російський військовий, який не зміг його завести, в зв`язку з чим поранений ОСОБА_27 сів за кермо, відвіз поранених до ОСОБА_45 , а з ОСОБА_45 його примусово забрала швидка до лікарні м. Бєлгород. 18.03.2022 його з лікарні довезли до кордону, а далі він планував на власному автобусі повернутися додому, але автобус був відсутній і він прийшов пішки додому. З дому він не виходив через поранення. 17.04.2022 ОСОБА_27 йшов та впав і у нього трапився відкритий перелом ноги. Сусід побіг до російського блокпосту і вони викликали швидку, яка відвезла ОСОБА_46 в лікарню Бєлгорода. ОСОБА_27 там був тиждень і йому в ногу поставили шпиці, які потрібно було підкручувати і він їздив до ОСОБА_47 , для цього йому виписували російські лікарі в Козачолопанській лікарні пропуск. З цього моменту він ходив з палицями. Підкручували шпиці 2 рази. 6 вересня 2022 року йому зняли шпиці. Відео з автобусом бачила. На відео був зелений автобус. На відео був не її чоловік. До школи він їздив на жовтому автобусі з написом шкільний. Свідок знайома з сім`єю ОСОБА_8 . У них були конфлікти на фоні господарств з їхньої сторони. ОСОБА_19 знає з іншим прізвищем, а ОСОБА_20 не знає. На лікуванні в Бєлгороді був, тому, що в селищі була відсутня медична допомога. Друг ОСОБА_48 позичив гроші в сумі 30 000 грн на генератор. ОСОБА_13 ремонтував техніку ЗСУ. Під час окупації їх сім`ї на подвір`ї ОСОБА_8 не було. Бачила, що в будинку Кузнецових мешкають росіяни. ОСОБА_6 добровільно не надавав допомогу державі агресору.
2. В судовому засіданні свідок ОСОБА_49 пояснив, що з ОСОБА_18 він живе на одній вулиці, спілкувався з ним. 
З 24.02.2022 було окуповано с-ще ОСОБА_7 . Під час окупації він проживав в с-щі ОСОБА_7 . ОСОБА_12 також проживав в с-щі ОСОБА_7 з дружиною. ОСОБА_13 працював водієм шкільного автобуса. У ОСОБА_21 було два шкільних автобуса, жовтого кольору. 16 березня 2022 свідок прийшов до ОСОБА_6 там були російські військові з автоматами, вони не пустили свідка, а потім ОСОБА_13 сказав, що вони його заставляють возити гуманітарну допомогу і він не знає, що робити. 17 березня 2022 року був обстріл і ОСОБА_13 постраждав, його відправили в Бєлгород, після лікарні він не міг впоратися з худобою, тому свідок їм допомагав. Знає, що ОСОБА_13 повторно зламав ногу і йому поставили апарат ОСОБА_50 , після цього він не міг їздити на машині. Окупантам ОСОБА_13 продуктів харчування не надав. В ремонті військової техніки ОСОБА_13 окупантам не допомагав. За кермом автобуса зеленого кольору з буквою “z” ОСОБА_21 не бачив. Під час окупації у ОСОБА_21 один автобус викрадено, а другий він віддав ЗСУ після деокупації. Коли була деокупація, ОСОБА_13 ходив з милицями. Сім`ю ОСОБА_8 знає, з ними не спілкувався. У сім`ї ОСОБА_8 з ОСОБА_18 були конфлікти. Сім`я Кузнецових під час окупації виїхала з ОСОБА_51 . Про те, що ОСОБА_13 на подвір`ї ОСОБА_8 ремонтував російську техніку йому не відомо. 
3. В судовому засіданні свідок ОСОБА_52 пояснив, що знає ОСОБА_21 більше 10 років. Працював в охороні і там познайомився з ОСОБА_18 , він орендував місце для стоянки свого автобуса. Зустрічався під час окупації з ОСОБА_18 1, 2 рази на тиждень, брав у нього молоко. В середині березня 2022 року був обстріл ОСОБА_7 , ОСОБА_13 був поранений. Не бачив, щоб ОСОБА_13 перевозив військових РФ. ОСОБА_13 був поранений у ліву ногу, після цього у нього на нозі стояв спеціальний апарат. Автобус зеленого кольору з літерою “z” бачив, за кермом був водій у військовій формі, крупний, схожий на бурята, автобус був з російськими номерами. Ніколи не бачив, щоб ОСОБА_13 допомагав окупантам. Після деокупації ОСОБА_13 допомагав ЗСУ. Знає, що між ОСОБА_53 та ОСОБА_54 був спір за сінокіс. ОСОБА_13 не розміщував російських солдат. Російські солдати самі поселились в будинку Кузнєцових.а
4. В судовому засіданні свідок ОСОБА_55 пояснив, що з ОСОБА_6 знайомий 15 років, мають дружні стосунки. ОСОБА_6 лікував йому спину і вони познайомились. Під час окупації ОСОБА_6 із с-ща ОСОБА_7 не виїжджав, потім був поранений, направлений на лікування до ОСОБА_47 . На той час в примусовому порядку необхідно було розвозити гуманітарну допомогу. ОСОБА_6 не розвозив гуманітарну допомогу, т.я. був поранений, в нього був гіпс на лівій нозі.. ОСОБА_6 не курить. Кузнєцових знає, вони з ОСОБА_54 у ворожих стосунках. Бачив у ОСОБА_6 вдома автомобілі ЗСУ, які він ремонтував. 
5. В судовому засіданні свідок ОСОБА_56 пояснила, що була знайома з ОСОБА_6 7-8 років. ОСОБА_57 було в окупації, під час окупації спілкувалася з обвинуваченим. ОСОБА_35 їм допомагав, давав молоко та інші продукти харчування. Їй відомо, що в березні 2022 року ОСОБА_6 потрапив під обстріл, після чого не міг пересуватися, йому допомагали сусіди та дружина. ОСОБА_6 порядна, чесна людина, ніколи не відмовить у допомозі, після деокупації селища ОСОБА_6 разом з головою Дергачівської міської ради ОСОБА_58 піднімали прапор України. У ОСОБА_6 був жовтий автобус, він працював водієм. Ніколи не бачила, щоб ОСОБА_6 їздив на зеленому автобусі, він не міг їздити на ньому через травму ноги, він їздив лише на скутері. Медичну допомогу ОСОБА_6 отримував в Бєлгороді. Під час окупації по селищу їздив зелений автобус з літерою “z”, але вона не бачила, щоб ним керував ОСОБА_6 . Зазвичай були водії військові. ОСОБА_6 не перефарбовував жовтий автобус на зелений. Його автобуси постраждали під час обстрілу. Фактів зі сторони ОСОБА_6 допомоги окупантам не було, він допомагав українським військовим. 
6. В судовому засіданні свідок ОСОБА_59 пояснив, що мешкає в с-щі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 добре знає років 12, стосунки дружні, мають спільні інтереси. Під час окупації бачив часто ОСОБА_6 . 17.03.2022 ОСОБА_6 попав під обстріл, був поранений, отримав осколкове поранення в ногу, потім він упав і свідок бачив, що у нього на нозі була металева конструкція. Був з милицями. Після поранення ОСОБА_6 їздив на скутері. Щоб ОСОБА_6 керував автобусом, такого не може бути. Взагалі не бачив автобуса з літерою “z”. ОСОБА_6 був за Україну, російським військовим не допомагав. На його подвір`ї або сусідів не бачив, щоб він ремонтував російську техніку. Свідок брав у ОСОБА_6 продукти харчування. Окупанти вивозили в Бєлгород всіх хворих та поранених. ОСОБА_6 відвезли в Бєлгород на лікування, там же забрали в нього автобус. Додому везли його вже російські солдати. До кінця окупації ОСОБА_6 ходив з милицями. З веденням господарства йому допомагали сусіди. У ОСОБА_36 був генератор, але звідки свідок не знає. На зеленому автобусі, щоб ОСОБА_6 їздив, не бачив. Окупанти змусили ОСОБА_6 розвозити гуманітарну допомогу, тоді його і поранило. ОСОБА_6 знає з позитивної сторони. Кузнецов непорядна людина, він втік під час окупації, а потім з`явися.
7. В судовому засіданні свідок ОСОБА_60 пояснив, що з ОСОБА_6 знайомий, ОСОБА_6 ніколи не говорив, що підтримує рф. ОСОБА_35 не працював з окупаційною владою і не ремонтував їхню техніку, т.я. свідок був раз-два рази на тиждень у нього і нічого не бачив. Із окупаційною владою та російськими солдатами не працював і їх не підтримував. Автобус самі окупанти забрали у ОСОБА_6 . Автобус з літерою “z” не бачив. 17.03.2022 ОСОБА_6 отримав поранення. Отримати лікування у селі не було можливим. Після цього поранення він не міг керувати трактором, автобусом, травма була у нього тяжка. Не бачив, щоб ОСОБА_6 курив. Коли заходив до ОСОБА_6 на подвір`я не бачив російської техніки. Не бачив, щоб ОСОБА_6 спілкувався з росіянами. У ОСОБА_6 була проукраїнська позиція і він перший зустрічав українських солдат, коли вони їх звільнили.
8. В судовому засіданні свідок ОСОБА_61 пояснила, що проживала в с-щі ОСОБА_7 . ОСОБА_6 знає, познайомилася за декілька років до війни, він працював на шкільному автобусі. Під час окупації купляла у нього сир, молоко. Не чула, щоб ОСОБА_13 був прихильний до російських військ. Свідок приїжджала до ОСОБА_36 і бачила його ногу з апаратом, це страшне видовище. Зі слів ОСОБА_62 знаю, що був обстріл і ОСОБА_6 попав під цей обстріл. Автобус зеленого кольору з`явився в селищі після того як ОСОБА_6 отримав поранення. Не бачила, щоб ОСОБА_6 ремонтував техніку окупантів і керував транспортом. За кермом зеленого автобуса їздила незнайома свідку людина.
6. Документи.
6.1. Документи, надані стороною обвинувачення.
Сторона обвинувачення надала до суду витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 10.11.2023, згідно з яким 10.11.2023 до окружної прокуратури надійшло повідомлення з УСБУ в Харківській області щодо протиправної діяльності громадянина України ОСОБА_6 , який на території смт. Козача Лопань Харківської області з 24.02.2022 по 10.09.2022 вчиняв дії спрямовані на допомогу державі агресору.
Відповідно до характеристики старости Козачолопанського старостинського округу №054 від 22.03.2024 – за час проживання на території Козачолопанського старостинського округу ОСОБА_6 зарекомендував себе з посередньої сторони. Участі в житті селища не приймав, скарг з боку поліції не надходило.
6.2. Документи, надані стороною захисту. 
Сторона захисту надала до суду медичні документи на підтвердження незадовільного стану здоров`я ОСОБА_6 в період з 17.03.2022 по 10.09.2022. 
Лікарем обласного державного бюджетного закладу охорони здоров`я «Міської лікарні № 2 м. Бєлгород», надано ОСОБА_6 , який перебував у закладі з 17.03.2022 по 18.03.2022, рекомендації: спостереження і лікування у травматолога за місцем мешкання: перев`язки, шви зняти після загоєння рани, на 14-16 добу після операції; обмеження навантаження на ліву нижню кінцівку до 2-3 міс; рентген –контроль в динаміці; 17.03.2022 від гіпсової іммобілізації відмовився, виписується в задовільному стані, обмеження навантаження на ліву гомілку 2-3 місяці (а.с. 34).
Відповідно до виписки ОДБ № 2 м. Бєлгород травматологічного відділення № 2 з історії хвороби № 098338/1/610 від 24.04.2022 - 22.04.2022 здійснено оперативне лікування в обсязі; «Закрита репозиція, фіксація лівої великоберцової кістки стержневим АНФ». 25.04.2022 хворого виписано на подальше амбулаторне лікування, спостереження, перев`язки у травматолога за місцем мешкання (а.с. 35). 
25.04.2022 накладена гіпсова пов`язка (17.04. працював у себе на ділянці та впав) Закрита репозиція, фіксація лівої великоберцової кісточки стрижневим АНФ.
З довідки ОДБ № 2 м. Бєлгород травматологічного відділення № 2 від 10.06.2022 діагноз: зростаючий перелом лівої великоберцової кістки в умовах АНФ (а.с. 36).
Відповідно до виписки ОДБ № 2 м. Бєлгород травматологічного відділення № 2 з історії хвороби № 121371/1/1260 від 27.07.2022 - ОСОБА_6 перебував на лікуванні з 23.07.2022 по 27.07.2022 з діагнозом: уламковий зрослий перелом лівої великоберцової кістки в середній і верхній третині фіксації АНФ (а.с. 37).
У виписці лікуючого лікаря з медичної картки амбулаторного, стаціонарного хворого від 06.09.2022 зазначено діагноз хвороби ОСОБА_63 – мінно –вибухова травма, відкритий перелом лівої в/берцової кістки, рвана рана лівої голені (а.с. 38).
Національною академією медичних наук України Державної установи «Інститут патології та суглобів ім. проф. М.І. Ситенка» видано консультаційний висновок №855700 від 18.10.2022 стосовно ОСОБА_6 , в якому зазначено діагноз: наслідки мінно-вибухової травми 17.03.2022 консолідований без повної кісткової перебудови, відкритий перелом с-в/ 3 лівої в/гомілкової кістки (а.с. 30).
З рекомендації завідувача травматологічної МСЕК від 12.10.2023 – вбачається, що хворий ОСОБА_6 тимчасово непрацездатний, рекомендовано продовжити лікування за листком непрацездатності до завершення фізіо-функціональної реабілітації. Головою травматологічної МСЕК від 12.04.2023 рекомендовано обмеження в роботі за листком ККК ( а.с. 33). 
05.04.2023 ОСОБА_6 направлено на очну консультацію міжрайонної травматологічної МСЕК з діагнозом: консолідований відкритий відламковий перелом с-в/3 лівої великогомілкової кістки після ПХО рани лівої гомілки (17.03.2022) (а.с. 31).
З довідки лікаря Дергачівської центральної лікарні Дергачівської міської ради від 17.02.2023 – ОСОБА_6 встановлено діагноз: нейропатія малогомілкового нерву (а.с. 32).
З довідки МСЕК від 26.06.2023 вбачається, що ОСОБА_6 не визнаний інвалідом (а.с. 31).
Відповідно до висновку лікаря КТ від 19.02.2024 у ОСОБА_6 на КТ-ознаки несвіжого перелому великогомілкової кістки, консолідованого із залишковою деформацією, деформуючого артрозу 2-го ст. стан після МОС (а.с. 29).
6.3. Матеріали фотозйомки, відеозапису.
В судовому засіданні судом були досліджені матеріали відеозаписів та фотографії, надані стороною захисту.
На першому відеозаписі міститься запис трансляції російським кореспондентом руху автобуса з людьми. Російський кореспондент повідомляє, що людей вивозять в Бєлгородську область в намети та будуть розташовувати у подальшому в м. Бєлгород Бєлгородської області та по території росії. 
На другому відеозаписі кореспондент рф говорить, що обстрілами пошкоджені цивільні об`єкти, площі, школи, селищна рада і в тому числі пункти видачі гуманітарної допомоги. В пунктах видачі гуманітарної допомоги знаходились сотні людей, 4 загинуло, декілька поранених, одна з них 12 річна дівчинка, зруйновано магазин.
Дані відеозаписи не містять зображень ОСОБА_6 .
На третьому відеозаписі на відкритій ділянці вулиці зібрались місцеві мешканці села Козача Лопань, які радіють, зустрічаючи військових Збройних Сил України, серед яких є ОСОБА_6 .
Також в судовому засіданні досліджувався відеозапис наданий прокурором, який є продовженням відеозапису, наданого стороною захисту. Даний прокурором відеозапис відтворює події, які були на відеозаписі, наданого стороною захисту, на ньому зображені люди які радіють, зустрічаючи військових Збройних Сил України, серед яких є ОСОБА_6 .
Стороною захисту надані фотографії кінцівки з медичними приладами, фотографію зеленого автобуса з літерою “z”, фотографії на фоні шкільного жовтого автобусу голови селищної ради із випускниками та вчителями, де водієм жовтого автобуса є ОСОБА_6 , фотографії голови селищної ради разом із військовими ЗСУ та місцевими мешканцями.
7. Оцінка доказів.
3 березня 2022 року Верховною Радою України прийнятий та 15 березня 2022 року набув чинності Закон № 2108-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність», яким включено до Кримінального кодексу України (далі – Закон № 2108-ІХ) нову статтю 111-1 «Колабораційна діяльність».
Надалі Законом України № 2198-1Х від 14 квітня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо удосконалення відповідальності за колабораційну діяльність та особливостей застосування запобіжних заходів за вчинення злочинів проти основ національної та громадської безпеки», який набув чинності 23 квітня 2022 року, КК України було доповнено статтею 111-2 «Пособництво державі-агресору».
Відповідно до вимог ст. 4 ч. 2 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Склад злочину за ст 111-2 КК України передбачає – умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора.
Отже, при доказуванні винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України у сторони обвинувачення мають бути докази наявності у обвинуваченого при вчиненні інкримінованих дій:
- умислу на допомогу державі-агресору;
- мети завдання шкоди Україні;
- ознаки добровільності при зборі, підготовці або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора.
Відповідно до ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора (ч. 1 ст. 92 КПК України).
Отже, установлені судом й викладені у вироку фактичні обставини кримінального правопорушення повинні підтверджуватися дослідженими судом доказами. 
При цьому суд має вказати, які саме докази підтверджують той чи інший установлений факт, тобто навести обґрунтування відповідності конкретних доказів установленим ним обставинам.
Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КК Укрпїни).
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. 
Частиною першої ст. 84 КПК України визначено, що процесуальними джерелами доказів є:
1. показання, 
2. речові докази, 
3. документи, 
4. висновки експертів.
Матеріали кримінального провадження не містять жодного речового доказу, жодного документа, жодного висновку експерта, на підставі яких суд міг би встановити наявність обставин, які викладені в обвинувальному акті та кваліфікувати дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 111-2 КК України. 
8. Щодо показань свідків сторони обвинувачення суд зазначає наступне.
На переконання сторони обвинувачення вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_28 , ОСОБА_64 , ОСОБА_34 , ОСОБА_65 .
Так, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_17 зазначили, що ОСОБА_6 перевозив російських військових на своєму автобусі, зробив у будинку сім`ї ОСОБА_8 майстерню для ремонту транспортних засобів російських військових і все це їм відомо зі слів друзів їхніх дітей, які їм телефонували. Самі свідки зазначених ними обставин безпосередньо не бачили, тому що виїхали жити до м. Полтава одразу після окупації селища. Також зазначили, що на відеозаписах бачили як ОСОБА_6 на автобусі перевозить російських військових, проте дані відеозаписи знищені. 
Суд критично ставиться до показань свідків ОСОБА_8 та вважає їх недопустимими з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КПК України суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів. 
При прийнятті цього рішення суд зобов`язаний враховувати: 1) значення пояснень і показань, у випадку їх правдивості, для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; 2) інші докази щодо питань, передбачених пунктом 1 цієї частини, які подавалися або можуть бути подані; 3) обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності; 4) переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень; 5) складність спростування пояснень, показань з чужих слів для сторони, проти якої вони спрямовані; 6) співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання; 7) можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.
Показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті (ч. 6 ст. 97 КПК України).
Всі показання свідків зі сторони обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_17 ґрунтуються на показаннях з чужих слів. Кузнецови особисто не бачили, щоб ОСОБА_6 вчиняв будь-які злочинні дії, їх показання грунтуються на словах не встановлених судом осіб, які начебто є друзями дітей свідків ОСОБА_8 та які повідомляли свідкам інформацію про ОСОБА_6 по телефону. 
Все, що про цих друзів дітей свідків Кузнецових суду стало відомо, це те, що вони ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Ані сторона обвинувачення, ані сторона захисту в судовому засіданні не заявляли клопотань про їх виклик та допит, як свідків. Даних щодо цих осіб сторона обвинувачення до суду не подавала. 
Також на переконання суду важливою обставиною в оцінці показань ОСОБА_8 є наявність довготривалого конфлікту між подружжям ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , який виник задовго до повномасштабного вторгнення російських військ на територію України. Як самі свідки Кузнєцови, так і обвинувачений, як свідок ОСОБА_66 , так і інші свідки в судовому засіданні підтвердили факт перебування сім`ї ОСОБА_8 з ОСОБА_6 в неприязливих стосунках ще задовго до окупації селища Козача Лопань, що викликає сумнів у достовірності наданих цими свідками показань. 
Перебування свідка та обвинуваченого у неприязливих стосунках може зумовлювати сумнів у неупередженості та достовірності показань свідка, а також вказувати на його можливу зацікавленість у результатах кримінального провадження.
Крім того, ніхто з інших свідків крім ОСОБА_8 не зазначали про те, що ОСОБА_6 зробив майстерню в їхньому будинку для ремонту російської техніки. Іншими доказами це також не підтверджено.
Показання свідків ОСОБА_8 про те, що вони бачили відеозапис, на якому зафіксовано, що ОСОБА_6 перевозив на автобусі російських військових спростовуються відсутністю даного відеозапису. 
За вищенаведених обставин суд не може визнати показання свідків ОСОБА_8 допустимими та достовірними.
Показання свідків ОСОБА_34 та ОСОБА_39 не містять достовірних та достатніх даних щодо обставин, які мають значення для справи.
Так, свідок ОСОБА_34 пояснив, що особисто з обвинуваченим не знайомий, побачив чоловіка біля автобусу і йому знайомий (хто саме – невідомо, і стороною обвинувачення це питання не перевірялося) сказав, що це ОСОБА_35 , і що останній працює водієм на автобусі. Особисто бачив обвинуваченого біля автобусу. Не пам`ятає чи перебував обвинувачений за кермом автобуса особисто. Зі слів знайомих (невідомо, кого конкретно) знає, що ОСОБА_6 возив на автобусі російських військових, особисто не бачив. Знає, що обвинувачений отримав поранення зі слів знайомих. Свідок ОСОБА_39 також пояснила, що обвинуваченого не знає. Особисто не бачила, щоб обвинувачений возив російських військових або керував автобусом. 
З показань даних свідків суду не стало зрозумілим, звідки вони дізналися, що біля автобусу стояв саме ОСОБА_6 , якщо вони його не знали раніше. Також судом не встановлено, хто саме сказав даним свідкам, що біля автобусу стояв саме ОСОБА_6 . З показань свідків ОСОБА_67 вбачається, що вони особисто не були свідками вчинення ОСОБА_6 дій, які викладені в обвинувальному акті. 
В цілому показання даних свідків не містять інформації для висновку про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого злочину. 
Показання свідків в частині ідентифікації ОСОБА_6 також є показаннями з чужих слів, при чому невідомо, чиїх.
Суд окремо зауважує, що в будь-якому випадку свідки ОСОБА_67 не вказували в своїх поясненнях, що бачили ОСОБА_6 за кермом хоча б один раз.
Свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_33 повідомили, що раніше ОСОБА_6 не знали. По суті вони бачили, як автобус рухається під керуванням невідомої їм особи. 
Свідок ОСОБА_33 в судовому засіданні пояснила, що водія автобуса впізнала за фотографією, а потім їй сказали, що це ОСОБА_14 . Проте суд не приймає такі пояснення, оскільки впізнання є слідчою дією, яка проводиться відповідно до спеціальної процедури, за результатами якої складається протокол. Такий протокол в матеріалах справи відсутній.
Показання свідка ОСОБА_28 є внутрішньо суперечливими, оскільки вона вказала, що раніше ОСОБА_6 не знала, але ходила з ним на відмітку. Після чого вказала, що бачила, що автобусом керував ОСОБА_6 . Про те, що за кермом зеленого автобуса був ОСОБА_13 , свідку ОСОБА_28 сказала не встановлена судом особа - ОСОБА_29 .
Відтак, показання свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_64 суд не може визнати такими, що доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111-2 КК України поза розумним сумнівом, оскільки ці свідки повідомили, що раніше ОСОБА_6 не знали, а звідки дізнались, що людина яка за іхніми свідченнями керувала автобусом, перевозила російських військових є ОСОБА_6 свідки суду не повідомили. 
З аналізу показань свідків обвинувачення вбачається, що свідками, які знали обвинуваченого до виникнення подій, які викладені в обвинувальному акті – є тільки ОСОБА_11 та ОСОБА_17 , показання яких суд оцінює критично, оскільки вони не були безпосередніми свідками обставин кримінального провадження та їх показання грунтуються на словах не встановлених судом осіб, і крім того їх показання не підтверджуються іншими доказами. Інші свідки обвинувачення ніколи не бачили ОСОБА_6 до виникнення інкримінованих ОСОБА_6 обставин і не знали його.
Крім пояснень свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_64 , що ОСОБА_6 перевозив саме військових рф, інших доказів вчинення ним таких дій суду не надано. Окрім цього, показання цих свідків про те, що ОСОБА_6 перевозив військових рф спростовуються показаннями обвинуваченого, свідків ОСОБА_42 та ОСОБА_68 .
В судовому засіданні обвинувачений та його захисники вказували на те, що свідки зі сторони обвинувачення є особами з негативною характеристикою, є нечесними, такими, що дають завідомо неправдиві показання та під примусом.
Ці доводи захисту суд не приймає, адже ані обвинувачений, ані його захисники для доведення недостовірності показань свідків обвинувачення не скористались передбаченим ч. 2 ст. 96 КПК України правом надати показання, документи, які підтверджують репутацію свідка, зокрема, щодо його засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність свідка.
9. Щодо показань свідків захисту суд зазначає таке.
На переконання сторони захисту вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст 111-2 КК України спростовується показаннями свідків ОСОБА_42 , ОСОБА_69 , ОСОБА_55 , ОСОБА_70 , ОСОБА_56 , ОСОБА_52 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 .
Разом з тим, аналізуючи показання свідків сторони захисту, суд дійшов висновку, що стороною захисту не доведено, що допитані в судовому засіданні за її клопотанням свідки були безпосередніми свідками обставин, які викладені в обвинувальному акті та стосуються кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 .
Показання свідка ОСОБА_42 суд оцінює з урахуванням того, що вона є близькою особою обвинуваченого, тобто має особистий інтерес у його виправданні. 
Так, жодним свідком, крім свідка ОСОБА_42 , не повідомлено суду про те, що вони були безпосередніми свідками спілкування ОСОБА_6 з російськими військовими, про які розповідав обвинувачений, погроз з боку російських військових. Жоден свідок не був безпосереднім свідком подій 17 березня 2022 року у ОСОБА_37 біля школи під час обстрілу. 
Проживання свідків у селищі Козача Лопань під час його окупації не значить, що дані свідки сторони захисту могли бачити та знали обставини, у яких ОСОБА_6 обвинувачується. 
Пояснення свідків сторони захисту ОСОБА_69 , ОСОБА_55 , ОСОБА_70 , які є приятелями обвинуваченого та мають тривалі дружні стосунки з обвинуваченим, фактично зводяться до пояснень про надання їм продуктів харчування, пояснень щодо обстрілу, безпосередніми свідками якого вони не були, отже повної обізнаності про конкретні обставини дій обвинуваченого під час окупації не мають. 
Крім того, показання свідків захисту суд не може сприймати як однозначні та беззаперечні, оскільки деякі з них суперечать одне одному, деякі не відповідають твердженням самого обвинуваченого.
Так, наприклад одні свідки вказували, що у ОСОБА_36 був гіпс, інші - що не було, одні зазначали, що ОСОБА_6 з такими травмами не міг пересуватися та, зокрема, керувати транспортними засобами, інші зазначали, що він їздив на скутері та тракторі.
Надаючи оцінку наданим стороною захисту доказам у їх сукупності, суд зазначає, що в цілому вони не спростовують та не підтверджують вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому дій.
10. Щодо показань обвинуваченого суд зазначає таке.
В судовому засіданні обвинувачений пояснив, що представники окупаційної влади наказали йому перевозити гуманітарну допомогу. Зазначив, що обрали його, оскільки в селищі загально відомо, що він є досвідченим водієм і має стаж водія понад 42 роки. Автобус, яким він керував має специфічний спосіб керування. Не будь яка особа зможе ним керувати. На ньому розташування педалей не як у звичайному автомобілі, людина повинна мати досвід для керування таким автобусом. 
Також зазначив, що 16 березня 2022 виконав наказ російських військових, перевіз гуманітарну допомогу від школи до місця призначення. 17 березня відбувся обстріл через, який виконати наказ йому не вдалося.
Отже, обвинувачений у своїх поясненнях в судовому засіданні по суті визнав факт виконання ним функцій водія при окупаційній владі. 
Пояснення ОСОБА_6 про те, що він не передавав автобус російським військовим не є переконливими, водночас і стороною обвинувачення дана обставина не доведена поза розумним сумнівом. Жоден свідок не вказав про те, що ОСОБА_6 передав автобус російським військовим. Жодних інших доказів цьому матеріали кримінального провадження не містять, як і не містять доказів про передачу ОСОБА_6 будь-яких інших матеріальних ресурсів.
11. Щодо наданих суду документів.
Надані стороною захисту в судовому засіданні медичні документи, свідчать про наявну мінно-вибухову травму та відкритий перелом лівої гомілкової кістки ОСОБА_6 , які були отримані обвинуваченим у березні та квітні 2022 року, а також про його тривале лікування.
Щодо матеріалів фотозйомки та відеозапису.
Досліджені судом матеріали фотозйомки та відеозапису не містить будь-якої інформації щодо доведення або спростування вини обвинуваченого ОСОБА_6 . 
В судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про дослідження відеозапису, який не відкривався стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.
Прокурор наполягав на дослідженні наданого/заявленого ним відеозапису, посилаючись на те, що даний відеозапис є продовженням запису, наданого стороною захисту і який сторона захисту намагалась приховати від суду. 
Сторона захисту заперечувала проти його дослідження, посилаючись на його недопустимість з огляду на те, що стороною обвинувачення не було заявлено про даний відеозапис в порядку 290 КПК. Реєстр матеріалів також не містить даних про наявність даного відеозапису..
Судом задоволено клопотання прокурора та досліджено в судовому засіданні наданий прокурором відеозапис та постановлено вирішити питання щодо його допустимості під час його оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурором не було заявлено даного відеозапису в порядку 290 КПК, також не містить інформації про даний відеозапис і реєстр матеріалів кримінального провадження.
Прокурором надано відеозапис в присутності обвинуваченого під час відкритого процесу за змагальною процедурою сторін з метою надання обвинуваченому можливості виступити із запереченнями в суді щодо наданого прокурором доказу.
Суд, враховуючи позицію прокурора про те, що даний відеозапис не є новим доказом у кримінальному провадженні, а є продовженням відеозапису подій, наданого стороною захисту вважає, що даний відеозапис не є недопустимим. 
Разом з тим, на переконання суду даний відеозапис не містить інформації, яка дозволяє встановити важливі для кримінального провадження обставини.
Так, зі змісту відеозапису вбачається, що на відкритій ділянці вулиці зібрались місцеві мешканці села Козача Лопань, які радіють, зустрічаючи військових Збройних Сил України, серед яких є ОСОБА_6 .
Зі змісту даного відеозапису на думку прокурора вбачається, що ОСОБА_6 жваво пересувається, без милиць, що підтверджує те, що ОСОБА_6 під час окупації міг вільно пересуватися, в тому числі керувати транспортними засобами.
Сторона захисту зазначала, що на відеозаписі не видно як ОСОБА_6 пересувається, на відео не видно нижньої частини його тіла. Відеозапис зроблено восени, поранення ОСОБА_6 отримав навесні 2022 року, тому зміст запису не може спростовувати доводи захисту щодо неможливості керування ОСОБА_6 транспортними засобами. 
Дослідивши відеозапис, суд дійшов висновку про неможливість встановити обставини особливостей пересування ОСОБА_6 , які на переконання сторони захисту і на переконання сторони обвинувачення підтверджували б або спростовували б наявність або відсутність у ОСОБА_6 вад здоров`я. Те що ОСОБА_6 зображено серед людей не може свідчити про його задовільний/незадовільний стан здоров`я. На відеозаписі ОСОБА_6 стоїть позаду, його зображення не відображено на відеозаписі в такому об`ємі, щоб можна було оцінити стан його здоров`я і можливості руху. 
Жодних фотографій або відеозапису, які б містили зображення ОСОБА_6 на зеленому перефарбованому автобусі з літерою “z” або з російськими військовими або інших обставин, викладених в обвинувальному акті не надано.
Також те, що на даному відеозаписі ОСОБА_6 висловлює свою прихильність Збройним Силам України не може свідчити про доведеність його невинуватості. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що зміст всіх наданих сторонами кримінального провадження відеозаписів та фотознімків не дозволяє зробити висновок поза розумним сумнівом щодо доведення або спростування вини обвинуваченого ОСОБА_6 . 
12. Висновки.
Відповідно до п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Відповідно до ст. 62 Конституції України та практики ЄСПЛ (зокрема, справа «Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain») особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обов`язок доведення вини лежить на державі. Якщо після вичерпання можливостей для збору доказів залишаються сумніви, вони мають тлумачитися виключно на користь обвинуваченого.Це конституційне положення відображено і в ст. 17 КПК України.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 25 березня 1983 року у справі «Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland) ЄСПЛ зробив висновок, що принцип презумпції невинуватості є одним з елементів справедливого судового процесу у кримінальних справах у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.
У рішенні від 6 грудня 1988 року у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» (Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain) ЄСПЛ зауважив про те, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб судді, виконуючи свої завдання, відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин. Тягар доказування лежить на обвинуваченні, а кожний сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого.
ЄСПЛ у рішеннях у справах «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року, «Федорченко та Лозенко проти України» від 20 вересня 2012 року вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій факту.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» передбачає, що сукупність наданих стороною обвинувачення доказів має бути такою, що не залишає жодного іншого розумного пояснення події, окрім винуватості особи. 
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. 
Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обгрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).
Чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19; від 20 жовтня 2021 року у справі № 759/14119/17).
Окремо суд звертає увагу на вимоги ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05).
У вказаних рішеннях зазначено, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Так, відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України настає за умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом:
1) реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора;
2) добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора.
Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених законом юридично значущих об`єктивних та суб`єктивних ознак, що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як кримінальне правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведено кожен з елементів складу злочину.
Дослідивши матеріали кримінального провадження у їх сукупності, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів для кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 111-2 КК України. 
Дослідивши у сукупності показання обвинуваченого, свідків обвинувачення та свідків захисту, суд дійшов висновку, що фактично пред`явлене обвинувачення у вчиненні ОСОБА_6 пособництва державі агресору ґрунтується на показаннях двох свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_64 , які вказали, що бачили, як ОСОБА_6 перевозив на автобусі російських військових, оскільки показання свідків Кузнецових та Орач суд не визнав належними з вищенаведених підстав.
Показання ОСОБА_28 та ОСОБА_64 не підтверджені жодними іншими доказами.
Відсутність будь-якого об`єктивного підтвердження їхніх слів не дозволяє суду переконатися в їх абсолютній достовірності.
Крім того, показання даних свідків викликають обгрунтований сумнів, оскільки останні не були знайомі з обвинуваченим до моменту інкримінованої події. За таких обставин, сприйняття зовнішності сторонньої особи в короткий проміжок часу є суб`єктивним та вразливим до помилок. Оскільки в матеріалах справи відсутні протоколи пред`явлення особи для впізнання, проведеного згідно зі ст. 228 КПК України, твердження свідків про те, що саме обвинувачений вчинив ці дії, є лише припущенням, яке не перевірено належним процесуальним шляхом.
Твердження прокурора про придбання ОСОБА_73 генератора за час окупації селища жодним чином не підтверджують факти, викладені в обвинувальному акті.
Суд вважає, що матеріали справи не містять достатньо доказів, які б дозволили суду дійти висновку поза розумним сумнівом про вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ст. 111-2 КК України.
Можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
«Розумний сумнів» у даному кримінальному провадженні полягає в тому, що
- показання свідків не підкріплені жодними матеріальними доказами;
- існує ймовірність упередженості деяких свідків через особисті конфлікти;
- існує сумнів у надійності ідентифікації деякими свідками обвинуваченого, оскільки останні не були знайомі з обвинуваченим до моменту інкримінованої події;
- жоден свідок не повідомив суду інформацію про те, що ОСОБА_6 добровільно зібрав та передав матеріальні ресурси представникам державі-агресору, її збройним формуванням, для реалізації та підтримки рішень, дій держави-агресора та її збройних формувань у виконанні поставлених їм бойових завдань:
- матеріали кримінального провадження не містять доказів наявності у ОСОБА_6 мети завдання шкоди Україні.
Окремо суд звертає увагу, що обов`язковою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 111-2 КК України - наявність мети: завдання шкоди Україні. 
В даному провадженні стороною обвинувачення не надано жодних доказів про те, що обвинувачений мав на меті завдати шкоду Україні. 
Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що сторона обвинувачення не довела наявність у діях ОСОБА_6 усіх обов`язкових елементів об`єктивної та суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, 
В ході судового провадження належними, допустимими та достовірними доказами не доведено поза розумним сумнівом, що ОСОБА_6 є суб`єктом інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.
Отже, факт того, що ОСОБА_6 здійснював перевезення саме військових рф або вчиняв інші дії, викладені в обвинувальному акті не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду.
Разом з тим факт згоди на керування автобусом для перевезення гуманітарної допомоги за наказом окупаційної влади сам ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечував.
Суд відповідно до ст. 3 ст. 337 КПК з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Так, при допиті обвинувачений визнав те, що він за наказом російських військових погодився перевозити гуманітарну допомогу і перевозив її на автобусі, тобто був водієм.
Свідок ОСОБА_42 також пояснила в судовому засіданні, що російські військові сказали ОСОБА_6 приїхати до школи, де вони відремонтують автобус і заправлять його і потім обвинувачений повинен був розвозити гуманітарну допомогу. ЇЇ чоловік погодився, та 16.03.2022 і 17.03.2022 їздив до школи з метою розвозити гуманітарну допомогу.
Дані обставини також були підтверджені свідком ОСОБА_74 . 
Аналізуючи показання обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_42 , ОСОБА_69 у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_6 ознак кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111-1 КК України – добровільне зайняття громадянином України посади, не пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.
Доводи обвинуваченого про стан здоров`я, а саме про мінно-вибухову травму та перелом лівої ноги, які не дозволяли йому бути водієм та виконувати накази окупаційної влади досить суперечливі та не узгоджуються з іншими його показаннями.
Так, дійсно стороною захисту надані медичні документи, які свідчать про отримання ОСОБА_6 мінно-вибухової травми лівої ноги 17 березня 2022 року та відкритого перелому лівої гомілкової кістки у квітні 2022 року.
Разом з тим, пояснення обвинуваченого про те, що він не міг керувати транспортними засобами не є переконливими та не узгоджуються з його ж твердженнями про неодноразові поїздки за час окупації селища в м. Бєлгород, купівлю там пального, ліків, генератора, керування скутером, трактором.
Крім того, свідок ОСОБА_42 повідомила суду, що обвинувачений самостійно дійшов пішки додому в с. Козача Лопань після того, як він перебував в м. Бєлгороді на лікуванні.
Зазначені обставини спростовують доводи обвинуваченого про те, що він був обмежений у пересуванні та не міг керувати транспортними засобами.
Суд також зауважує таке. 
Проблеми із здоров`ям після вибуху 17.03.2022 не є визначальними для кваліфікації дій обвинуваченого.
Так, суд вважає достатнім для встановлення в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111-1 КК України, того факту, що він добровільно погодився виконувати функції водія за наказом окупаційної влади держави-агресора та фактично розпочав це робити 16.03.2022 та 17.03.2022.
Доводи обвинуваченого про те, що він погодився перевозити гуманітарну допомогу під впливом фізичного та психологічного примусу, погроз з боку представників держави-агресора, оскільки мав небезпідставні побоювання за своє життя та життя членів своєї родини, не підтверджені жодними доказами.
Суд враховує, що умови окупаціі?, самі по собі створюють середовище страху через присутність озброєних віи?ськових рф та відсутність украі?нських органів влади, які могли б забезпечити належнии? захист прав населення. 
Водночас саме по собі перебування обвинуваченого в умовах окупації та контакт з озброєними представниками держави-агресора не може безумовно свідчити про існування такого примусу, внаслідок якого обвинувачений не міг керувати своїми вчинками. 
При цьому в матеріалах провадження відсутні будь-які об`єктивні дані, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_6 виконував накази російських військових недобровільно, перебуваючи під безпосереднім психічним впливом або фізичним примусом, що такі дії були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала йому чи його рідним, або суспільним інтересам чи інтересам держави тощо.
Твердження ОСОБА_6 про психологічний та фізичний примус не доведено жодним доказом. Показання свідка ОСОБА_42 викликають сумнів, оскільки вона є близькою родичкою обвинуваченого і в даному випадку є заінтересованою особою у його виправданні. Жоден із інших допитаних свідків не зазначили, що бачили з боку представників держави-агресора дій, які б вказували на наявність фізичного або психологічного примусу стосовно ОСОБА_6 .
Таким чином, доводи сторони захисту про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення під примусом та перебування його у стані крайньої необхідності, суд визнає безпідставними, через відсутність конкретних фактів, які могли б свідчити про зумовленість протиправної поведінки ОСОБА_6 під тиском, погрозами, насильством, фізичним або психічним примусом тощо, що могло б слугувати підставою для правових наслідків, передбачених ст.40 КК України.
Посилання сторони захисту на положення Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 вересня 1949 року, які передбачають можливість виконання цивільними особами на окупованих територіях робіт і послуг, необхідних для життєзабезпечення населення – не можуть бути підставою для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, оскільки доказів того, що ОСОБА_6 здійснював роботи або надавав послуги, необхідні для життєзабезпечення населення – матеріали кримінального провадження не містять.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_6 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111-1 КК України, а саме добровільне зайняття громадянином України посади, не пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.
13. Призначення покарання. 
Відповідно ч. 5 ст. 74 КК України особа за вироком суду звільняється від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 111-1 КК України, відповідно до статті 12 КК України, є кримінальним проступком, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Згідно із ч. 5 ст. 49 КК України (в редакції від 09.05.2025) давність не застосовується у разі вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, передбачених статтями 109-114-2.
Разом з цим, ч. 5 ст. 49 КК України (в редакції на час вчинення кримінального правопорушення) була викладена наступним чином: давність не застосовується у разі вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених статтями 109-114-2.
Згідно з ч. 2, 3 ст. 4, ч. 1 ст. 5 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Враховуючи, що кримінальний проступок, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 мав місце до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо запобігання випадкам уникнення кримінальної відповідальності особами, які вчинили кримінальні правопорушення проти основ національної безпеки України» № 4268-IX від 26 лютого 2025 року, яке відбулось 09.05.2025 та яким внесено зміни до ч. 5 ст. 49 КК України, дія цього закону до обвинуваченого не може бути застосована.
Станом на час розгляду цього кримінального провадження минув строк притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 111-1 КК України, передбачений пунктом 1 частини 1 статті 49 КК України. 
Даних щодо вчинення обвинуваченим нових злочинів до закінчення зазначеного у ч. 1 ст. 49 КК України строку, відсутні.
За вищевказаних обставин, кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі частини 5 статті 74 КК України та пункту 1 частини 1 статті 49 КК України.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого – скасувати.
Речові докази відсутні. Витрати на проведення експертиз відсутні. Цивільний позов не заявлявся.
Керуючись ст. 368, 370, 371, 373, 374, 376, 377 КПК України, суд –
у х в а л и в:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111-1 КК України.
На підставі частини 5 статті 74 КК України, пункту 1 частини 1 статті 49 КК України звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 111-1 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. 
Кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за № 42023222130000256 від 10.11.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 111-1КК України закрити на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» щодо ОСОБА_6 – скасувати.
Звільнити ОСОБА_6 з-під варти в залі суду негайно.
Вирок може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя                 ОСОБА_1