П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1027/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук О.К. 
Суддя-доповідач - Драчук Т. О. 
03 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу Державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
в січні 2025 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови відділу державного нагляду і (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 30.12.2024 №ПШ 133613.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.05.2025 позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 30.12.2024 №ПШ133613.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті.
Не погоджуючись з рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.05.2025, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
10.12.2024 державний інспектор відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті здійснив рейдову перевірку транспортного засобу ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_2 , під час якої встановив здійснення перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення без ліцензії на здійснення перевезення пасажирів на замовлення легковим автомобілем, договору із замовником транспортних послуг та протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу.
На підставі акту перевірки від 10.12.2024 №111525 відповідач за порушення вимог статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" прийняв постанову від 30.12.2024 №ПШ133613 про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн, встановленого абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".
Вважаючи постанову від 30.12.2024 №ПШ133613 протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що підставою застосування до позивача, як до автомобільного перевізника, штрафу слугувало порушення вимог статті 39 Закону №2344-III, за відсутність під час проведення перевірки у водія ліцензії на здійснення перевезення пасажирів на замовлення легковим автомобілем, договору із замовником транспортних послуг та протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу.
У акті перевірки вказано: загальні відомості про транспортний засіб (марка, номерний знак); серія і номер свідоцтва про реєстрацію; дані про водія.
При цьому, в акті перевірки відсутня інформація про пасажирів як замовників послуг. Також матеріали перевірки не містять пояснень пасажирів.
Таким чином, саме по собі перевезення пасажирів не може бути підставою для притягнення до відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ, оскільки контролюючий орган не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 10.12.2024 водій ОСОБА_2 на транспортному засобі, який належить позивачу, надавав послуги з перевезення пасажирів на замовлення та що Новоченко В.П. є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.
Посилання представника позивача на порушення процедури розгляду справи про порушення, яке зафіксоване у акті №111525 суд першої інстанції вважає необґрунтованим, враховуючи, що до матеріалів відзиву на позовну заяву представник відповідача надав повідомлення про вручення 20.12.2024 листа від 16.12.2024 про розгляд справи 30.12.2024 о 10:00 год. Водночас, докази отримання повідомлення разом із оскаржуваною постановою 20.12.2024 до позовної заяви не долучені.
Отже, спірна постанова від 30.12.2024 №ПШ 133613 про застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення вимог статті 39 Закону № 2344-ІІІ застосована у спірних правовідносинах без з`ясування фактичних обставин здійснення перевезення пасажирів на замовлення легковим автомобілем ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу.
В процесі судового розгляду відповідач не довів правомірність постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 30.12.2024 №ПШ 133613. 
З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною та скасування постанови необхідно задовольнити.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103, Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Згідно з п.4 цього Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є, серед іншого, здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському, електричному, залізничному, морському та річковому транспорті.
Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, регулює Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-ІІІ.
Як передбачено ст.1 ЗУ "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; замовник транспортних послуг юридична або фізична особа, яка замовляє транспортні послуги з перевезення пасажирів чи/та вантажів;
перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення - перевезення пасажирів легковим автомобілем загального призначення, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу чи на обумовлений термін обслуговування, у якому визначають умови обслуговування, вартість послуги, термін її виконання та інші положення за домовленістю сторін; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.
Згідно з ст.5 ЗУ "Про автомобільний транспорт" основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Відповідно до ст.6 ЗУ "Про автомобільний транспорт" державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Відтак, саме на органи Укртрансбезпеки покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, в тому числі державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Відповідно до вимог ст.39 ЗУ "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
Документи для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення:
для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України;
для водія легкового автомобіля - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія договору із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України.
Згідно з абз.3 ч.1 ст.60 ЗУ "Про автомобільний транспорт" за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Також, за приписами пунктів 104, 105 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, для надання послуг з перевезення легковими автомобілями на замовлення (далі - перевезення на замовлення) автомобільний перевізник зобов`язаний використовувати транспорті засоби, які належать йому на праві власності чи користування, що підтверджується відповідними реєстраційними документами, мати відповідну ліцензію. Організація перевезення на замовлення здійснюється за договором, який укладається між автомобільним перевізником, автомобільним самозайнятим перевізником та суб`єктом господарювання, у письмовій формі і повинен містити інформацію про основні характеристики обслуговування, відповідальність сторін, форму та строк проведення розрахунку, марку і клас транспортного засобу, його облаштування, наявність додаткового технічного обладнання.
В свою чергу, як вбачається з адміністративного позову та рішення суду першої інстанції, основним питанням в межах даної справи є встановлення чи позивач дійсно є автомобільним перевізником, та чи водій ОСОБА_2 на транспортному засобі, який належить позивачу, надавав послуги з перевезення пасажирів на замовлення.
Як встановлено судом першої інстанції, вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, - у акті перевірки вказано загальні відомості про транспортний засіб (марка, номерний знак); серія і номер свідоцтва про реєстрацію; дані про водія та власника транспортного засобу. При цьому, в акті перевірки відсутня інформація про пасажирів як замовників послуг. Також, матеріали перевірки не містять пояснень пасажирів. В свою чергу, водій відмовився від надання пояснень та отримання копії Акта.
Також, матеріалами справи не встановлено, що водій ОСОБА_2 дійсно здійснював перевезення пасажирів на замовлення.
Разом з цим, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що Акт перевірки є беззаперечним доказом у цій справі.
Проте, колегія суддів зауважує, що дане твердження є помилковим, оскільки акт перевірки - це лише один із доказів, який повинен братися до уваги під час розгляду справи про адміністративне (чи інше) правопорушення. Чинним законодавством не визначено такий акт як єдиний доказ вчинення правопорушення перевізником. Даний документ є лише службовим документом, який підтверджує факт проведення перевірки і є носієм доказової інформації про виявлення порушень вимог чинного законодавства відповідними суб`єктами, однак наведені в акті обставини повинні бути підтвердженні іншими доказами.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, варто зауважити, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник, у цій справі - відповідач, має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, задоволення позовних вимог за відсутності доказів їх безпідставності.
В свою чергу, з наявних матеріалів справи неможливо встановити факту попереднього замовлення пасажирами послуг із перевезення та договірних умов такого перевезення, зокрема, інспектором не з`ясовано комерційної основи такого перевезення. Не взято пояснень у пасажирів. Відсутня відеофіксація процесу перевірки та навіть фотофіксація наявності вказаних пасажирів.
Разом з цим, ст.6 ЗУ "Про автомобільний транспорт" передбачає, що під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи контролюючого органу мають право, зокрема, використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі.
Проте, суду вказаних доказів надано не було.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як передбачено вимогами ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки водій ОСОБА_2 на транспортному засобі, який належить позивачу, надавав послуги з перевезення пасажирів на замовлення.
У зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку, що дана обставина також спростовує те, що ОСОБА_1 є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-ІІІ.
Схожа правова позиція (щодо обов`язку органу Укртрансбезпеки надати належні, достатні та беззаперечні докази на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки особа, яку притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, надавала послуги саме з перевезення пасажирів на замовлення) зазначена в висновках Верховного Суду у постановах від 14.12.2023 у справі № 240/6269/23, від 12.06.2024 у справі № 140/2050/22, від 02.10.2025 у справі №140/14255/23.
Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірна постанова від 30.12.2024 №ПШ 133613 про застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення вимог статті 39 Закону № 2344-ІІІ застосована у спірних правовідносинах без з`ясування фактичних обставин здійснення перевезення пасажирів на замовлення легковим автомобілем ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу, а тому вказана постанова підлягає скасуванню.
З урахуванням вказаного вище, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, та спростовуються встановленими обставинами і доказами в справі.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу Державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.