ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/1668/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи: 
від Одеської регіональної торгово-промислової палати - адвокат Логовський В.В.
від ТОВ Аудиторської фірми ,,Наш аудит’’ - Хаджи Л.В. в порядку самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської регіональної торгово-промислової палати
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 (повний текст складено та підписано 30.09.2025, суддя Лічман Л.В.)
у справі №916/1668/25
за позовом Одеської регіональної торгово-промислової палати
до Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми ,,Наш аудит’’
про визнання договору недійсним та стягнення 100000,00 грн

ВСТАНОВИВ
Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.09.2025 по справі №916/1668/25 позов задоволено, визнано недійсним договір №2024/09/23 про проведення аудиту (аудиторської перевірки), укладений 23.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю Аудиторською фірмою ,,Наш аудит’’ та Одеською регіональною торгово-промисловою палатою, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми ,,Наш аудит’’ на користь Одеської регіональної торгово-промислової палати грошові кошти у розмірі 100000,00 грн та 4542,00 грн судового збору.
Одеською регіональною торгово-промисловою палатою подано до Господарського суду Одеської області заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій позивач просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми ,,Наш аудит’’ суму грошових коштів, сплачених за договором про надання правничої допомоги, у розмірі 20000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/1668/25 відмовлено у задоволенні заяви Одеської регіональної торгово-промислової палати про ухвалення додаткового рішення.
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що позивач до закінчення судових дебатів не робив заяву про розподіл судових витрат у розмірі 20000,00 грн, понесених на професійну правничу допомогу адвоката. Таким чином, у цій справі позивачем невчасно визначено розмір витрат на правничу допомогу адвоката з метою їх розподілу відповідно до вимог ч.3 ст.126 ГПК України та не зроблено відповідну заяву про розподіл цієї суми, що порушує такі принципи господарського судочинства як змагальність та правова визначеність.
Враховуючи викладене, місцевий господарськи суд дійшов висновку про те, що позивачем не дотримано процесуальних вимог стосовно заявлення до відшкодування суми судових витрат на правничу допомогу адвоката, тому відсутні правові передумови для ухвалення додаткового рішення про їх відшкодування за рахунок відповідача.
Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/1668/25 скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким заяву ОРТПП про ухвалення додаткового рішення у справі задовольнити у повному обсязі. 
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин у справі, що призвело до невірної оцінки доводів сторони, з огляду на наступне:
- у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат;
- у матеріалах справи наявні належні та достатні докази понесення позивачем судових витрат на правову допомогу, а відповідачу було надано можливість належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 відкрито апеляційне провадження по справі №916/1668/25 за апеляційною скаргою Одеської регіональної торгово-промислової палати на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та призначено справу до розгляду на 03.12.2025.
До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що позивачем у позові не було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу, а також до закінчення судових дебатів він не зробив заяву про розподіл судових витрат. Заяву про ухвалення додаткового рішення було подано позивачем після прийняття рішення по справі, тобто поза визначеним ГПК України порядком, що позбавило відповідача можливості висловити свої заперечення щодо розміру, необхідності та співмірності витрат у належний процесуальний момент.
Відповідач також відзначає, що у нього викликають обґрунтовані сумніви щодо реальності та необхідності заявлених витрат, зокрема надана позивачем копія договору про надання правової допомоги є неповною, акт та рахунок складені після прийняття рішення, позивачем не надано доказів на підтвердження оплати наданих послуг з правничої допомоги.
Крім того, відповідач вважає, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу є завищеною та неспівмірною зі складністю справи.
Відповідачем також заявлено клопотання про витребування доказів в якому останній просить суд апеляційної інстанції:
- витребувати у Одеської регіональної торгово-промислової палати та/або її представника адвоката Логовського В.В. оригінал договору про надання правничої (правової) допомоги або належним чином засвідчену повну копію цього договору (з усіма сторінками, включно з відсутньою сторінкою 3), поданого на підтвердження витрат на правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн;
- встановити апелянту розумний строк для подання витребуваного договору у повному обсязі;
- у разі ненадання апелянтом у встановлений судом строк оригіналу договору або повної належним чином засвідченої копії:
3.1. Визнати подану неповну копію договору неналежним та/або недопустимим доказом у частині підтвердження умов щодо розміру, порядку нарахування та сплати гонорару за ведення справи №916/1668/25;
3.2. Не враховувати зазначену неповну копію договору при вирішенні питання про наявність та розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлених ОРТПП до стягнення з ТОВ АФ «Наш Аудит».
Дане клопотання обґрунтовано тим, що надана позивачем до матеріалів справи копія договору про надання правничої (правової) допомоги є неповною, що не дозволяє суду встановити повний зміст волевиявлення сторін за таким договором.
Під час судового засідання від 03.12.2025 судом апеляційної інстанції розглянуто та відхилено таке клопотання, з огляду на таке. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України). 
Обов`язок доказування і подання доказів визначено ст. 74 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. 
У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (пункти 1 - 4 ч. 2 ст. 81 ГПК України).
Отже, наявність самого лише клопотання не може бути визнано достатньою підставою для витребування доказів судом. Передумовою для звернення до суду з відповідним клопотанням та підставою для його задоволення судом є необхідність дотримання заявником приписів ст. 81 ГПК України, у тому числі п. 4 ч. 1 цієї статті, а саме: зазначення про заходи, яких він вжив для отримання цього доказу самостійно, а також надання доказів вжиття таких заходів та (або) причин неможливості самостійного отримання цього доказу. 
Натомість, клопотання відповідача про витребування доказів, не відповідає вимогам п. 4 ч. 2 ст. 81 ГПК України, оскільки останнім не зазначено про заходи, яких він вжив для отримання цих доказів самостійно, як і не надав доказів вжиття таких заходів, зокрема, доказів звернення до позивача з приводу надання оригіналу та/або належним чином засвідченої копії договору про надання правничої (правової) допомоги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України). 
Приписи ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".
Відповідно до сталої практики Верховного Суду докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14 (врахована судом апеляційної інстанції), від 27.06.2023 у справі № 910/161/181/18 та інші).
Отже, прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції або їх витребування, без дотримання порядку, визначеного нормами Господарського процесуального кодексу України, матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 499/895/19, де судом касаційної інстанції зауважено на тому, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
У даному випадку, колегія суддів наголошує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач не звертався до суду із відповідним клопотання про витребування доказів.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заявленого відповідачем клопотання про витребування доказів.
Під час судового засідання від 03.12.2025 представник апелянта підтримав доводи та вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Представник відповідача надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами та вимогами скаржника, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, Одеська регіональна торгово-промислова палата звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми ,,Наш аудит’’ в якій просила:
- визнати недійсним договір № 2024/09/23 про проведення аудиту (аудиторської перевірки), укладений 23.09.2024 р. між ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ та Палатою;
-          застосувати наслідки недійсності договору, стягнувши з ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ на користь Палати грошові кошти у розмірі 100000,00 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.09.2025 по справі №916/1668/25 позов задоволено, визнано недійсним договір №2024/09/23 про проведення аудиту (аудиторської перевірки), укладений 23.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю Аудиторською фірмою ,,Наш аудит’’ та Одеською регіональною торгово-промисловою палатою, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми ,,Наш аудит’’ на користь Одеської регіональної торгово-промислової палати грошові кошти у розмірі 100000,00 грн та 4542,00 грн судового збору.
Одеською регіональною торгово-промисловою палатою подано до Господарського суду Одеської області заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій позивач просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми ,,Наш аудит’’ суму грошових коштів, сплачених за договором про надання правничої допомоги, у розмірі 20000,00 грн.
В обґрунтування даної заяви позивач зазначив, що судом не вирішувалось питання щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, тому позивач просить ухвалити додаткове рішення по справі на підставі п.3 ч.1 ст.244 ГПК України. Підтверджуючи понесення відповідних витрат, Одеська регіональна торгово-промислова палата з посиланням на приписи ч.8 ст.129 ГПК України надала копію договору про надання правничої допомоги від 05.12.2024 р. № 05/12/24-Н, укладений з Адвокатським об`єднанням ,,Лоялті’’; додаткову угоду № 1 до нього, якою встановлено строк дії договору до 05.05.2026 р.; додаткову угоду № 2, в якій встановлено вартість послуг у розмірі 20000,00 грн; акт приймання-передачі наданих послуг від 16.09.2025 р., з якого вбачається, що Адвокатським об`єднанням ,,Лоялті’’ надано Одеській регіональній торгово-промисловій палаті юридичні послуги вартістю 20000,00 грн; рахунок від 16.09.2025 р. на оплату названих коштів; звіт № 1 від 16.09.2025 р., за змістом якого правова допомога надавалась сукупно 10 годин та складалась з правового аналізу спірних правовідносин, підготовки проекту позовної заяви, супроводу справи у Господарському суді Одеської області.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем не дотримано процесуальних вимог стосовно заявлення до відшкодування суми судових витрат на правничу допомогу адвоката.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, дослідивши наявні матеріали справи, доводи та вимоги сторін, дійшла наступних висновків.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
В силу частин першої, третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з частинами першою, другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
За умовами частин першої, другої статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
За загальним правилом питання, як розподілити між сторонами судові витрати, суд вирішує під час ухвалення рішення суду і зазначає про це в резолютивній частині (пункт 5 частини першої статті 237, пункт 2 частини п`ятої статті 238 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас частиною першою статті 221 Господарського процесуального кодексу України передбачено якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Така норма кореспондується з частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
В силу статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За умовами статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, з наведених положень чинного процесуального законодавства вбачається, що саме учасники справи, які наділені певною процесуальною ініціативою, при зверненні до суду з заявами визначають свої вимоги (в межах яких і відбувається розгляд цих заяв судом) та несуть ризик настання або ненастання наслідків, пов`язаних з вчиненням відповідних процесуальних дій.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат (зокрема, витрат на професійну правничу допомогу), повинен враховувати, що:
- кожна судова інстанція має вирішувати питання про розподіл судових витрат, тому згідно з положеннями статті 124 Господарського процесуального кодексу України особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду тієї інстанції, де такі витрати були понесені (постанова Верховного Суду від 21.06.2022 у справі №908/574/20);
- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 Господарського процесуального кодексу України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (постанова Верховного Суду від 19.07.2021 у справі №910/16803/19);
- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема, не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою – до закінчення судових дебатів (постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №921/221/21 та від 31.05.2022 у справі №917/304/21);
- потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів у підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанови Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №908/574/20 та від 07.09.2022 у справі №911/2130/21).
У даному випадку, як вбачається з наявних матеріалів справи, у позовній заяві вказано, що на момент подачі позову Одеська регіональна торгово-промислова палата не може знати можливі витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи; у разі їх наявності більш детальний розрахунок витрат буде надано до суду у порядку, встановленому ч.8 ст.129 ГПК України.
При цьому з матеріалів справи вбачається, що позивач до закінчення судових дебатів, у суді першої інстанції, не робив заяву про розподіл судових витрат у розмірі 20000,00 грн, понесених на професійну правничу допомогу адвоката, а також не зазначив про намір надати відповідні докази після ухвалення судового рішення.
Отже, Одеська регіональна торгово-промислова палата пропустила один з обов`язкових етапів практичної реалізації принципу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (постанова Верховного Суду від 01.11.2023 у справі №905/493/22).
Незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. При цьому сам по собі факт подання доказів понесення витрат на правничу допомогу протягом встановленого законом п`ятиденного строку не змінює обов`язку заявника вказати про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів до судових дебатів.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 07.02.2024 у справі №910/216/23.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що Одеська регіональна торгово-промислова палата не заявила про необхідність розподілу судових витрат у передбаченому процесуальним законом порядку до ухвалення рішення по справі, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення з відповідачів судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції.
При цьому, колегія суддів залишає поза увагою доводи заяви, а також апеляційної скарги, щодо обґрунтованості розміру понесених судових витрат, з огляду на встановлену вище відсутність підстав для прийняття додаткового рішення.
Колегія суддів також не приймає до уваги твердження апелянта про те, що сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат, оскільки у даному випадку судом було встановлено не тільки дану обставину, як підставу відмови у прийнятті додаткового рішення, а й обставину не заявлення позивачем до закінчення судових дебатів, у суді першої інстанції, про розподіл судових витрат та про намір надання відповідних доказів після ухвалення судового рішення.
З огляду на таке, порушення наведені апелянтом не знайшли свого підтвердження, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути наежним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не спростовують вірних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, а також закриття провадження по справі. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін.                         
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 у справі №916/1668/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 08.12.2025.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Принцевська Н.М.

Суддя                                                                                   Філінюк І.Г.