ОКРЕМА ДУМКА

судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М.

щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2025 року в справі № 127/29963/24 (провадження № 61-7293св25) 

за позовом заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння
за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Путіліна Євгена Вікторовича на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2025 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

У вересні 2025 року заступник керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та стороні відповідача, -ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Позов мотивований тим, що земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077 певний час існували як єдина земельна ділянка на АДРЕСА_1 у м. Вінниці площею 10 937,45 кв. м з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, яка за рішенням Вінницької міської ради народних депутатів від 01 лютого 1996 року № 87 була вилучена з постійного користування Закритого акціонерного товариства «РБУ-1» та передана Малому приватному підприємству «Проксен» (Товариству з обмеженою відповідальністю «Проксен») у постійне користування для виробничих потреб на підставі державного акта про право постійного користування ІІ-ВН № 001962 від 14 лютого 1996 року. Вказана юридична особа була припинена згідно з постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2014 року (набрання законної сили 16 квітня 2015 року) в справі № 802/3208/14.
18 грудня 2019 року земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 зареєстрована на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в натурі (на місцевості) від 09 листопада 2019 року.
28 грудня 2019 року на підставі заяви ОСОБА_2 та доданих до неї документів державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області за ОСОБА_2. було зареєстровано право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 загальною площею 1,0950 га під індексним номером 50571032, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2003316605101.
В процесі перевірки прокурором було встановлено, що подані ОСОБА_2 документи для державної реєстрації права власності на земельну ділянку із кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №319114, виданий Вінницьким районним відділом земельних ресурсів від 10 грудня 2003 року; уточнююча довідка № НВ-0518015322019, видана 18 грудня 2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області, не приймалися та не видавалися компетентними органами.
Крім того, за інформацією приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Білозерацької О. Ю. (лист від 14 червня 2024 року № 303/01-16) нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 травня 2003 року за реєстровим № 1533 на бланку № ААК 632589, за яким у власність ОСОБА_2 перейшла земельна ділянка площею 1,0950 га на території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, не здійснювалося та за вказаним реєстровим № 1533 посвідчено інший правочин.
За інформацією Вінницької міської ради (лист від 10 лютого 2023 року № 01/00/011/7932) спірна земельна ділянка станом на дату, зазначену в державному акті на право приватної власності серії ЯА № 319114 від 10 грудня 2003 року на ім`я ОСОБА_2 , перебувала у межах м. Вінниці.
ОСОБА_2 після оформлення права власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер 0510100000:01:009:0075, звернувся за виготовленням технічної документації з землеустрою щодо її поділу на дві окремі земельної ділянки площами по 0,5475 га кожна.
Після поділу цієї земельної ділянки на дві нові з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077 ОСОБА_2 16 січня 2020 року зареєстрував за собою право власності на новостворені об`єкти нерухомого майна, а 07 лютого 2020 року уклав з ОСОБА_1 договори купівлі-продажу за реєстровими № 288 та № 289, за якими відчужив на користь останньої ці дві земельні ділянки.
Земельна ділянка комунальної власності з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 на АДРЕСА_1 , яка в подальшому була поділена на дві окремі ділянки, вибула із власності територіальної громади м. Вінниці всупереч її волі та з порушення норм законодавства, оскільки реєстрація права власності на вказану земельну ділянку була вчинена на підставі неіснуючих документів та за відсутності рішення органу місцевого самоврядування, а згодом перейшла до нового власника як добросовісного набувача. Прокурор просив витребувати у ОСОБА_1 у комунальну власність Вінницької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:01:009:0076 площею 0,5475 га та земельну ділянку 0510100000:01:009:0077 площею 0,5475 га. 
10 березня 2025 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов задоволено.
Витребувано в ОСОБА_1 на користь Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради земельні ділянки з кадастровими номерами: 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, площею 0,5475 га та 0,5475 га відповідно. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції керувався тим, що реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, яка в подальшому поділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами: 0510100000:01:009:0076, 0510100000:01:009:0077, була вчинена на підставі неіснуючих документів та за відсутності рішення органу місцевого самоврядування, тому спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади без вираження її волі. Відчуження спірного майна без волевиявлення Вінницької міської ради, яка представляє інтереси Вінницької територіальної громади, на підставі неіснуючих документів, витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача - ОСОБА_1 є пропорційним втручанням у право власності останньої, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Підстав вважати, що витребування земельних ділянок є «надмірним тягарем» для ОСОБА_1 , немає.
Апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2025 року подав     ОСОБА_7 
15 квітня 2025 року ухвалою Вінницького апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в справі, -   ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2025 року.
29 травня 2025 року ухвалою Вінницького апеляційного суду провадження у справі за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 закрито.
Ухвала мотивована тим, що спір стосується витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача - ОСОБА_1 , яка придбала їх у ОСОБА_2 - особи, яка не мала права їх відчужувати через незаконність набуття права власності на підставі неіснуючих документів. Земельні ділянки є власністю територіальної громади м. Вінниці та вибули з володіння поза волею власника (територіальної громади), інтереси якої представляє Вінницька міська рада. ОСОБА_3 , подаючи апеляційну скаргу як особа, яка не брала участі в розгляді справи, та висуваючи вимогу скасувати судове рішення й відмовити в позові, вказує, що його права порушені ухваленим у справі рішенням, оскільки він є іпотекодержателем земельних ділянок, які були передані в іпотеку відповідачкою ОСОБА_2 на забезпечення виконання нею зобов`язань за договором позики, відповідно до якого він позичив їй грошові кошти в розмірі 100 000,00 доларів. На підтвердження своїх доводів надав копію договору позики від 11 березня 2024 року, копію договору іпотеки від 11 березня 2024 року, укладеного між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець), згідно з яким на забезпечення повного виконання грошових зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 в іпотеку земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:01:009:0076 площею 0,5475 га та земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:01:009:0077 площею 0,5475 га. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Майструк В. І., зареєстрований в реєстрі за № 365 та одночасно нотаріусом накладена заборона на відчуження предметів іпотеки до припинення договору іпотеки. 
Апеляційний суд виснував, що права ОСОБА_3 як іпотекодержателя не порушені рішенням про витребування майна від ОСОБА_1 , ухваленим у цій справі, оскільки Законом України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV(далі - Закон про іпотеку) не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача або відсутність згоди власника на передачу нерухомого майна в іпотеку, тому такі підстави не припиняють основне зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки.Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2025 року підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України. 
04 червня 2025 року представник  ОСОБА_3 - адвокат  Путілін Є. В.засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2025 року, в якій просить її скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що права ОСОБА_3 оскаржуваним судовим рішенням про витребування земельних ділянок у ОСОБА_1 не порушено, є помилковим. Рішення суду про витребування майна є підставою вчинення реєстраційних дій щодо реєстрації за Вінницькою міською радою права власності на вказане майно (земельну ділянку). У ОСОБА_3 буде відсутнім право звернути стягнення на предмет іпотеки. Тобто рішення суду першої інстанції безпосередньо порушує права ОСОБА_3 як іпотекодержателя спірного майна. 
Судом не враховані висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 02 липня 2019 року в справі № 916/3006/17, від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17, від 21 червня 2022 року в справі № 461/7329/19, від 01 березня 2023 року в справі № 752/7895/19, від 07 травня 2025 року в справі № 761/2397/21, про те, що якщо іпотекодавець вважає порушеними свої права на предмет іпотеки він може вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення; пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою відмови в позові; щодо наслідків витребування майна. 
17 грудня 2025 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу представника   ОСОБА_3  - адвоката Путіліна Є. В. залишено без задоволення. Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2025 року залишено без змін. 
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки  ОСОБА_3 не вирішувалося, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. Суд апеляційної інстанції, зокрема, правильно зазначив, що рішення суду про витребування майна від ОСОБА_1 не впливає на права і обов`язки  ОСОБА_3 як іпотекодержателяз урахуванням того, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна. Заявник не довів, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та інтереси.
З такими висновками колегії суддів не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Реалізація конституційного права на оскарження судового рішення перебуває в залежності від положень процесуального закону.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У контексті зазначеного, за приписами процесуального законодавства особа, яка не брала участі у справі, може подати апеляційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про її права, свободи або про її обов`язки, тобто безпосередньо встановлено, змінено або припинено права або обов`язки цієї осіб.
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок, як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкований іншими правовідносинами.
Судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Тобто у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Водночас відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції витребувано в ОСОБА_1 на користь Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради земельні ділянки з кадастровими номерами: 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, площею 0,5475 га та 0,5475 га відповідно.
Право на апеляційне оскарження цього рішення   ОСОБА_8 обґрунтовував тим, що 11 березня 2024 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 100 000,00доларів США і назабезпечення виконання зобов`язань за нимукладено договір іпотеки, предметом якого є земельні ділянки з кадастровим номером 0510100000:01:009:0076 площею 0,5475 га та з кадастровим номером 0510100000:01:009:0077 площею 0,5475 га. Отже, він є іпотекодержателем земельних ділянок, які є предметом спору, проте не був залучений до участі в справі ні як співвідповідач, ні як третя особа. Оскільки його не було залучено всправі як належного відповідача, позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 1 Закону про іпотеку іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом;основне  зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, що виникає з інших підстав, виконання якого забезпечено іпотекою.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина третя статті 3 Закону про іпотеку). 
У   ОСОБА_9 виникло право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок земельних ділянок з кадастровим номером 0510100000:01:009:0076 площею 0,5475 га та з кадастровим номером 0510100000:01:009:0077 площею 0,5475 га в разі порушення  ОСОБА_1 основного зобов`язанняза договором позики. 
Однак зазначене майно, що є предметом іпотеки, витребувано в  ОСОБА_1 як останнього набувача на підставі статті 388 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України на користь Вінницької міської територіальної громади, яка була і є власником спірних земельних ділянок до укладення договору іпотеки між   ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, на яку посилається заявник). 
Тобто в разі витребування майна в порядку статті 388 ЦК України увесь ланцюг правочинів щодо спірного майна є недійсним, зокрема й договір іпотеки в частині предмета іпотеки, і це майно повертається його дійсному власнику, який не пов`язаний з іпотекодержателем правонаступництвом. 
До спірних правовідносин Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради, на користь якої витребувано земельні ділянки, стаття 23 Закону про іпотеку не застосовується. 
Отже, внаслідок оскаржуваного рішення суду першої інстанції     ОСОБА_8  втрачає правову підставу звернути стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про набуття ним права оскаржувати відповідне рішення суду, яким вирішено питання про його інтереси. 
На підставі пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, у цивільному судочинстві має на меті обстоювання такими особами власних (суб`єктивних) прав і законних інтересів, на які може вплинути судове рішення у справі. Цей інститут процесуального права покликаний захистити права та охоронювані законом інтереси осіб, які не є учасниками спірних матеріальних правовідносин, зокрема, як у справі, яка переглядається, але знаходяться із однією із сторін процесу у таких відносинах, які можуть змінюватись у результаті ухваленого судового рішення.

Іпотекодержатель може мати процесуальний інтерес до участі в справі, який може бути реалізований через його залучення як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (статті 52, 53 ЦПК України), якщо це рішення суду залежно від конкретних обставин справи може вплинути на права та обов`язки іпотекодержателя. Такими обставинами є, зокрема: існування матеріально-правового зв`язку зі стороною, на боці якої виступає третя особа, при обов`язковій відсутності спору про право з протилежною стороною у справі; можливість виникнення у майбутньому у третьої особи права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. 

Такий висновок викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року в справі № 523/8641/15 (провадження № 61-9085сво21). Тим більше, що касаційна скарга іпотекодержателя була розглянута Верховним Судом по суті, а не закрито касаційне провадження. 

Процесуальний інтерес іпотекодержателя як обтяжувача речового права зумовлений необхідністю дотримання принципу добросовісності з боку іпотекодавця під час виконання боргових зобов`язань та зміни власника майна, що передано в іпотеку.
Постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року в справі № 756/15538/15-ц, на яку послався апеляційний суд на підтвердження висновків про те, що витребування майна від добросовісного набувача не припиняє основне зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки, стосується позову дійсного власника майна (а не апеляційної скарги іпотекодержателя, як у цій справі) про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання іпотеки припиненою. Однак у цій справі вимог про визнання іпотеки припиненою не заявлено. 
Крім того, іпотека в цілому в цій справі не визнається припиненою чи недійсною, спірне питання стосується лише права іпотекодержателя на оскарження рішення суду, яким витребувано предмет іпотеки, і це витребування впливає на права й обов`язки іпотекодержателя такою мірою, яка надає йому процесуальне право оскаржувати відповідне рішення суду. 
Про право іпотекодержателя оспорювати рішення суду, яким вирішено питання про його права та інтереси на предмет іпотеки, виснувано, зокрема в постановах Верховного Суду від 17 листопада 2025 рокув справі № 376/90/21, від 24 вересня 2025 рокув справі № 569/357/23.
Апеляційний суд помилився щодо наслідків розгляду апеляційної скарги     ОСОБА_9 , тому постановлена апеляційним судом ухвала про закриття апеляційного провадження підлягала скасуванню із направленням справи для продовження апеляційного розгляду. 

Суддя О. М. Ситнік