ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року місто Київ
Справа № 758/6055/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3109/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Горленко Анатолій Святославович, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року (у складі судді Гребенюка В.В., інформація щодо дати виготовлення повного тексту судового рішення відсутня)
у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовала тим, що шлюб між сторонами розірвано, проте не було вирішено питання поділу спільного майна подружжя, у зв`язку з чим просила суд:
1. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін:
- квартиру за адресою АДРЕСА_1 (далі потексту спірна квартира);
- Chevrolet Bolt EV 2017 року випуску, VIN: НОМЕР_1 ;
2. Визнати за сторонами право приватної власності по частини квартири та автомобіля Chevrolet.
Відповідач заперечував проти позову в частині спірної квартири, оскільки вважав, що спірна квартира належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Щодо поділу Chevrolet відповідач не заперечував.
У зустрічному позові відповідач просив суд:
- визнати спірну квартиру особистою приватною власністю відповідача;
- визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін Chevrolet 2017 року випуску та Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 ;
- визнати за сторонами право приватної власності на частини автомобілів Chevrolet та Hyundai.
Позивачка заперечувала проти зустрічного позову в частині визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача та не заперечувала проти інших позовних вимог.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя задоволено частково; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя задоволено частково.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності сторін:
- квартиру АДРЕСА_2 ;
- Chevrolet Bolt EV 2017 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 ;
- Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 .
Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на частини квартири АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на частини квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень судового збору.
В іншій частині в задоволені первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Горленко А.С., 03 жовтня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя - задовольнити у повному обсязі та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Вирішити питання стягнення судового збору.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповдача, оскільки вона була придбана за кошти, які належали відповідачу особисто (були отримані внаслідок продажу нерухомого майна, яке належало відповідачу до укладення шлюбу).
Вказує, що показаннями свідків в повному обсязі підтверджується зв?язок між двома операціями, а саме продажем належної відповідачу на праві приватної власності квартири за адресою АДРЕСА_3 та придбанням на наступний день іншого об'єкта нерухомого майна квартири за адресою АДРЕСА_1 за кошти отримані від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності, а тому вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що зазначені покази свідків є неналежним доказом на підтвердження придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача, є такими, що не відповідають діючому законодавству.
Звертає увагу, що суд посилається в оскаржуваному рішенні на доказ - згоду позивачки на укладення відповідачем договору купівлі-продажу квартири, фактично як на єдину підставу належності квартири до спільної сумісної власності. Проте, відповідач вважає, що даний доказ отриманий з порушенням порядку, встановленого законом, а отже в силу ст. 78 ЦПК України є недопустимим. 
Крім того, відповідач зазначає, що згода іншого з подружжя за своєю сутністю не є угодою укладеною між подружжям, яка може визначити джерело походження коштів за які купується нерухоме майно, а лише процедурний документ без якого нотаріуси не вчиняють дій пов?язаних з купівлею нерухомого майна. Наявність згоди іншого з подружжя, на укладення договору набуття такого майна не може підмінювати собою факт походження грошових котів, за які було придбано нерухоме майно.
У відзиві позивачка ОСОБА_2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги та вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, а висновки суду таким, що відповідають обставинам справи.
Вважає, що відповідачем презумпція спільності майна не спростована. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Також просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати - витрати на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у розмірі 36 000 гривень.
У судовому засіданні 27 січня 2026 року року представники ОСОБА_1 - адвокат Горленко А.С. та адвокат Лупол І.В. підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її з підстав, викладених у ній.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Старовойтова Д.А. заперечувала проти доводів апеляційної скарги.
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, доповідь головуючого судді Желепи О. В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 рокуу справі № 210/2492/19.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 зазначено, що судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Аналогічний правовий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 756/15452/17, від 10 квітня 2024 року у справі № 757/44969/18-ц.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 522/20693/15-ц вказано, що факт придбання майна під час шлюбу автоматично не відносить це майно до спільної сумісної власності подружжя, необхідно перевіряти за які кошти таке майно було набуте.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 40 постанови від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц вказала, що позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання спірної квартири особистою власністю відповідача, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності майна, не довів, що кошти, які він отримав за один день до придбання спірної квартири були по безготівковому рахунку переказані продавцю спірної квартири, а покази свідків, щодо передачі коштів, отриманих від продажу особистого майна відповідача продавцю спірної квартири не є належними доказами. Також, суд вважав, що оскільки квартира придбавалась у шлюбі, позивачка за основним позовом надавала згоду на придбання спірної квартири, відповідно така згода є безумовним доказом того, що квартира набута за спільні кошти.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 02 березня 2004 року між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено Договір дарування квартири, за змістом якого відповідачу було подаровано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . 
17 лютого 2011 року відповідач уклав з позивачкою шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім?ї Міністерства юстиції України, актовий запис №245, свідоцтво про шлюб (повторно) серії НОМЕР_4 від 15 листопада 2022 року, Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 
25 грудня 2023 року рішенням Солом?янського районного суду м. Києва по справі №760/18962/23 розірвано шлюб між відповідачем та позивачкою. Зазначене рішення суду набрало законної сили.
На момент укладення шлюбу відповідач мав у приватній власності нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією відповідного договору дарування квартири від 02 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за №1135.
11 червня 2018 року відповідач продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В., зареєстровано у реєстрі за №1097. Згідно п. 4. Вказаного договору продаж квартири вчинено за ціною 966 000,00 грн. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру
та одержання від Покупців грошей в сумі 966 000,00 грн та
відсутність по відношенню до них будь-яких претензій фінансового характеру.
12 червня 2018 року відповідач уклав з ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В., зареєстрований в реєстрі за №1005. За умовами вказаного попереднього договору сторони зобов?язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, за умовами
зазначеного попереднього договору (п.4.1., 4.3.) для забезпечення виконання свого зобов`язання щодо укладення основного договору, Сторона 2
(Відповідач) сплачує Стороні 1 забезпечувальний платіж у розмірі 796 039,77 грн не пізніше 13 червня 2018 року.
12 червня 2018 року відповідач сплатив забезпечувальний платіж в повному обсязі, при цьому відповідач сплатив вказану суму із коштів, які він отримав 11 червня 2018 року від продажу квартири, яка є його особистою приватною власністю.
З матеріалів справи вбачається, що сплачений позивачем за зустрічним позовом забезпечувальний платіж є повною вартістю спірної квартири.
16 листопада 2022 року відповідач уклав з ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авраменко О.М., зареєстровано в реєстрі за №640. За умовами вказаного договору Продавець передав у власність, а Покупець (відповідач) прийняв у власність квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 796 039,77 грн.
16 листопада 2022 року відповідач та ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» підписали акт зарахування зустрічних взаємних однорідних вимог, відповідного до якого сторони засвідчили про наявність у відповідача перед ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» непогашеного грошового зобов?язання щодо оплати загальної ціни продажу квартири у сумі 796 039,77 грн, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2022 ркоу; а ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» має перед відповідачем непогашене грошове зобов?язання щодо повернення забезпечувального платежу у розмірі 796 039,77 грн, що виникло на підставі попереднього договору купівлі-продажу квартири. Враховуючи наявність вказаних вище невиконаних зобов?язань сторони домовилися припинити свої зустрічні грошові зобов?язання шляхом зарахування однорідних грошових вимог.
Таким чином, судом встановлено, що ціна спірної квартири сплачувалась 12 червня 2018 року, на другий день після отримання відповідачем ОСОБА_1 коштів, отриманих ним від продажу свого особистого майна, яке було набуто за договором дарування за довго до укладення шлюбу з позивачкою.
Відповідно до ст. 57 СК України майно придбане під час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя є його особистою приватною власністю.
Оцінюючи надані позивачем за зустрічним позовом докази, суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що оскільки кошти не переводились з рахунку відповідача на рахунок продавця, відсутні підстави вважати, що спірна квартира придбавалась за ті кошти що були отримані від продажу квартири, яка належала відповідачу на праві особистої приватної власності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Слід зазначити, що заперечуючи проти зустрічного позову свого чоловіка, позивачка не посилалась на те, що кошти за які придбана спірна квартира сім`я накопичила за час перебування у шлюбі , або що частина коштів за які куплена квартира належали їй. Позиція позивачки за основним позовом зводилась до того, що оскільки квартира куплена в шлюбі і вона надавала нотаріальну згоду на укладення своїм чоловіком договору, то спірна квартира придбана за особисті кошти подружжя. Позивачка не наводила реальних джерел отримання коштів подружжям, окрім отриманих відповідачем від продажу свого власного майна, за яке сторони могли б придбати в 2018 році квартиру.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач з моменту укладення шлюбу і до придбання спірної квартири мав доходи у розмірі 380895 грн 35 коп, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 від 13 грудня 2025 року. Позивач не надавала доказів про свій рівень доходів. За час шлюбу подружжям здійснювались витрати на забезпечення обраного ними рівня життя, а саме витрати на продукти харчування, придбання одягу на всіх членів сім`ї ( у сторін двоє дітей), медичні послуги, дозвілля, витрати на оплату комунальних послуг, витрати на придбання пального для заправки авто тощо, у шлюбі здійснювались значні та коштовні придбання, такі як легковий автомобіль Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 та автомобіль- Chevrolet Bolt EV 2017 року випуску, VIN: НОМЕР_1 та інші придбання. Тобто, сторони не мали такого рівня спільних доходів, які б дозволили їм придбати спірну квартиру за кошти, які подружжя заробило та заощадило під час перебування у шлюбі.
Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали покази, відповідно до яких відповідач 11 червня 2018 року отримав грошові кошти за продаж квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала відповідачу на праві власності до укладення шлюбу із позивачкою у розмірі 966000 грн. При цьому розрахунки були проведені у валюті долари США, що становило 37 000 доларів США. 12 червня 2018 року свідок ОСОБА_4 на прохання відповідача допоміг останньому з організацією валютообмінної операції щодо продажу 31 000 доларів США з грошових коштів, які були отримані відповідачем 11 червня 2018 року за продаж квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та після цього вказані грошові кошти у валюті гривня були внесені через банківську установу на рахунок ТОВ «Компанія з управління активами
«Крістал Ессет Менеджмент» в якості забезпечувального платежу за попереднім договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом розгляду даної справи.

Апеляційний суд виходячи з того, що презумпцію спільності майна мав спростовувати відповідач, та враховуючи, що судом не встановлено наявності інших джерел для придбання спірної квартири, окрім тих на які послався відповідач, який надав докази продажу свого власного майна, отримання коштів від такого продажу в більшому розмірі, ніж ціна спірної квартири, передачу коштів за спірну квартиру на другий день після отримання грошей від продажу особистого майна , висновок суду про те, що відповідач не спростував презумпцію спільності набутого у шлюбі майна є таким , що не відповідає встановленим обставинам та наданим суду доказам.

На переконання апеляційного суду презумпція спільності набутого у шлюбі майна, щодо придбання спірної квартири відповідачем була спростована, а тому суд безпідставно визнав квартиру об`єктом права спільної власності подружжя та здійснив її поділ, та безпідставно не задовольнив зустрічний позов.

Щодо надання позивачем нотаріальної згоди на укладення відповідачем договору купівлі-продажу спірної квартири, то колегія суддів звертає увагу, що надана згода позивачки на укладення відповідачем договору купівлі-продажу квартири жодним чином не спростовує обставини щодо придбання відповідачем квартири за адресою АДРЕСА_1  за кошти, які належали йому особисто.
У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, на яку посилалась представник позивача за основним позовом, сформульовано висновок про те, що надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
З наданої позивачкою копії нотаріально-посвідченої заяви вбачається, що вона, перебуваючи у шлюбі надала згоду на укладення та підписання правочинів, щодо спірної квартири, на підписання попереднього договору та основного договору після введення будинку в експлуатацію на умовах, які будуть визначатись чоловіком самостійно.
Апеляційний суд відхиляє, посилання представника позивача на висновки зроблені в постанові об`єднаної палати від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, оскільки з вказаної постанови вбачається, що в справі, яка переглядалась об`єднаною палатою в заяві, в якій один з подружжя надавав згоду було в тому числі зазначено, що дружина надала згоду своєму чоловікові на купівлю за ціну та на умовах на його власний розсуд квартири. Вказана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя.
В заяві позивачки, якою вона надавала згоду на укладення договорів немає жодної вказівки на придбання квартири за спільні кошти.
Відповідачем в даній справі доведено, що кошти за які купувалась квартира були його особистими коштами, тобто спростована презумпція спільності майна, а тому висновки Об`єднаної палати Верховного Суду не застосовуються.
Пунктом 2 ч.1 ст.374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Частиною 1 ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, та враховуючи, що суд не повно встановив обставини, які мали значення для вирішення справи, висновки суду частково не відповідають встановленим обставинам, колегія суддів вважає, що рішення в частині задоволеного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ квартири, та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та розподілу витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.
Апеляційна скарга задовольняється частково, тому, що відповідач за зустрічним позовом просив скасувати рішення суду повністю, проте конкретних доводів, щодо незаконності рішення в частині визнання автомобілів спільною сумісною власністю доводів не зазначив.

Згідно з ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В разі часткового задоволення позову судовий збір та витрати на правничу допомогу відшкодовуються пропорційно до задоволених вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачкою було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 14 016 гривень 54 копійок та 25 000 гривень за надання правової допомоги. Відповідач сплатив 15 140 гривень судового збору за подачу зустрічного позову, та 22 710 гривень за подачу апеляційної скарги.
Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені сторонами під час розгляду справи, враховує, що апеляційну скаргу відповідача задоволено частково ухвалено нове судове рішення про задоволення його зустрічного позову в повному обсязі. 
Враховуючи, що суд задовольнив позов ОСОБА_2 на 23%, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині задоволення зустрічного позову, щодо квартири задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню пропорційно до задоволених вимог 3 223 гривень 80 копійок судового збору за подачу позову та 5 750 гривень за надання правоовї допомоги, в той час як з позивачки на користь відповідача належить стягнути 15 140 гривень судового збору за подачу зустрічного позову та 22 710 гривень судового збору за подачу апеляційної скарги. При цьому суд виходить з того, що за подачу зустрічного позову сплачено судовий збір в максимальному розмірі. Оскільки 1% від ринкової вартості спірної квартири ( 2803308,6грн.) право особистої власності на яку визнано за позивачем за зустрічним позовом, є більшим, ніж передбачений максимальний розмір судового збору, що сплачує фізична особа за законом.
Частиною 10 вказаної статті встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких обставин, з огляду на передбачену законом можливість взаємного зарахування судових витрат, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28 876 гривень 20 копійок судових витрат.
Витрати на правничу допомогу в апеляційному суді на користь позивачки не стягуються, оскільки за результатами апеляційного перегляду зустрічний позов задоволено.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Горленко Анатолій Святославович- задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року в частині задоволеного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ квартири, відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та розподілу витрат - скасувати та ухвали в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ квартири - відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  28 876 (двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят шість) гривень 20 копійок судових витрат.
В іншій частині Рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова