Номер провадження: 22-ц/813/4324/25 
Справа № 509/4959/23
Головуючий у першій інстанції Козирський Є.С.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області, Відділу освіти, культури, молоді та спорту Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу та стягнення грошових коштів,

встановив:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнила, та остаточно, просила визнати незаконним та скасувати наказ № 45-к від 14.06.2022 року про її звільнення з посади вчителя музичного мистецтва Миколаївського ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеської області в частині виплати грошової компенсації невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи 01.09.2021р. по 16.06.2022р. та стягнути з Відділу освіти, культури, молоді та спорту Овідіопольської селищної ради Одеської області на її користь 20166,40 грн, з яких: ненараховану та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 11 днів в сумі 2 027,80 грн відповідно до контракту № 4 від 18.06.2021 року та 19 938,60 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку без урахування податків та обов`язкових зборів.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка працювала в Миколаївському ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області на посаді вчителя музичного мистецтва з 1998 року за безстроковим трудовим договором. 
У 2017 році позивачка досягла пенсійного віку, але продовжувала працювати. 
У 2020 році у зв`язку зі зміною законодавства про загальну середню освіту позивачка підписала контракт з керівництвом ЗЗСО на 1 рік з 24.06.2020 року по 24.06.2021 року, а у 2021 році – з 18.06.2021 року по 18.06.2022 року.
09.06.2022 року ОСОБА_1 написала заяву на відпустку, однак директор повідомила її про наступне звільнення, а у подальшому остання ознайомила її з наказом № 45-к від 14.06.2022 року, в якому зазначено про звільнення позивачки з посади вчителя музичного мистецтва 10 липня 2022 року у зв`язку із закінченням строку контракту за п.2 ст.36 КЗпП України. 
16.06.2022 року ОСОБА_1 подала директору заяву про внесення змін до наказу щодо надання відпустки повної тривалості (56 календарних днів), яку вона отримала і підписала, а 02.07.2022 року заяву про внесення змін до наказу № 45-к від 14.06.2022 року з проханням надіслати поштою копію цього наказу. 
На вказані вище заяви, відповідач не надав відповіді. 
При звільненні позивачці була виплачена компенсація за 21 день невикористаної відпустки за період роботи 01.09.2021 року-16.06.2022 року. 
У відповіді на адвокатський запит Відділом ОКМС Овідіопольської селищної ради № 01-02-4/249 від 24.05.2023 року повідомлено, що сума компенсації за невикористану відпустку обрахована невірно, і компенсація за 3 дні, в сумі 347,54 грн, буде перерахована ОСОБА_1 на її картковий рахунок. 
У подальшому відповідно до розрахункового листа за червень 2022 року таб. № 2006 року відділом ОКМС Овідіопольської селищної ради позивачці виплачено компенсацію за невикористану відпустку у кількості 21 день в сумі 4 388,58 грн.
Проте, обрахунок вказаної компенсації за невикористану відпустку, на думку позивачки, є неправильним, оскільки відповідно до п.4.5 контракту від 18.06.2021 року щорічна основна відпустка становить 56 календарних днів, а їй нарахували лише 45 дні. Відповідно до п.4.9 Контракту, у разі звільнення педагогічного працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ № 45-к від 14 червня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади вчителя музичного мистецтва Миколаївського ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеської області в частині виплати грошової компенсації невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи 01 вересня 2021 року по 16 червня 2022 року. Стягнуто з Відділу освіти, культури, молоді та спорту Овідіопольської селищної ради Одеської області на користь ОСОБА_1 20166,40 грн, з яких: ненараховану та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 11 днів в сумі 2027,80 грн відповідно до контракту № 4 від 18.06.2021р. та 19938,60 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку без урахування податків та обов`язкових зборів. Вирішено питання щодо судових витрат.
У апеляційній скарзі Миколаївський ліцей Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання наказу Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної Ради Одеської області №45 –к від 14.06.2022 року «Про звільнення вчителя ОСОБА_1 » в частині виплати грошової компенсації невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.09.2021р. по 16.06.2022 р. скасувати та відмовити в задоволенні цих позовних вимог.
За доводами апеляційної скарги, суд дійшов помилкового висновку про початок обрахунку періоду, у якому нараховувалась відпустка, з 18.06.2021 року (дата укладення Контракту), оскільки вперше ОСОБА_1 була прийнята на роботу у Миколаївську школу, 01.09.1998 року, де працювала до звільнення – 10.07.2022 року, отже щорічно початком періоду нарахування щорічної відпустки було саме 01 вересня.
Окремо скаржник зауважує про залишення судом першої інстанції поза увагою доводів відповідача стосовно пропуску позивачкою строку позовної давності та несплату судового збору.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просила залишити таку без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, як законне та обґрунтоване.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник – адвокат Конова Л.М. просили залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідачі до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, із заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертались, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю — доповідача, пояснення позивачки та її представника проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним нормам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає, виходячи з такого.
Як встановлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, з 01.09.1998 року ОСОБА_1 працювала в Миколаївській загальноосвітній школі 1-ІІІ ступенів на посаді вчителя музичного мистецтва за безстроковим трудовим договором, а 05.11.2013 року була призначена на посаду заступника директора з виховної роботи за суміщенням, що підтверджується копією трудової книжки.
Відповідно до рішення Овідіопольської селищної ради № 130-УІІІ від 05.02.2021 року Миколаївська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Овідіопольського району Одеської області змінила назву на Миколаївський заклад загальної середньої освіти Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області.
У 2017 році ОСОБА_1 оформила пенсію за віком, але продовжувала працювати у закладі освіти на посаді вчителя музичного мистецтва.
24.06.2020 року з ОСОБА_1 укладено контракт (трудовий строковий договір) з Миколаївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Овідіопольського району Одеської області. Термін дії контракту з 24.06.2020 року по 24.06.2021 року.
18.06.2021 року ОСОБА_1 укладено контракт (трудовий строковий договір) з Миколаївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Овідіопольського району Одеської області укладено контракт (трудовий строковий договір) терміном на 1 рік - з 18.06.2021 року по 18.06.2022 року.
Наказом № 36-к від 01.06.2022 року ОСОБА_1 надано оплачувану відпустку тривалістю 24 дні з 17.06.2022 року по 10.07.2022 року.
Наказом № 45-к від 14.06.2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя музичного мистецтва 10 липня 2022 року у зв`язку із закінченням строку контракту за п.2 ст.36 КЗпП України.
Відповідно до розрахункового листа за червень 2022 року таб.№ 2006 позивачці нараховано та сплачено за невикористану відпустку в кількості 21 день 4 388,58 грн.
Після звернення до Відділу ОКМС Стельмах В.Л. додатково доплачено компенсацію за 3 дні невикористаної відпустки в розмірі 347,54 грн.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у ст. 1 ЗУ «Про оплату праці».
Згідно з ч. 1,ч. 3 ст. 2 ЗУ «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Кабінетом Міністрів України 14 квітня 1997 року прийнято постанову N 346, якою затверджено Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.
Відповідно до ч.1 статті 12 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».
Статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. 
З огляду на зміст положень ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому безпідставними є доводи скаржника про несплату ОСОБА_1 судового збору.
Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника (ч. 1 ст. 47 КЗпП України).
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у ст. ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Роботодавець не несе відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі N 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що до Миколаївським ліцеєм Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області у наказі № 45-к від 14 червня 2022 року про звільнення неправильно зазначено період роботи для обрахування грошової компенсації за невикористану відпусту, оскільки згідно контракту, укладеного 18.06.2021 року між ОСОБА_1 та Миколаївським ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеської області, строк його дії починався 18.06.2021 року і закінчувався 18.06.2022 року, отже період роботи, за який нараховується відпустка, починається з 18.06.2021 року, а не 01.09.2021 року, як зазначено у наказі № 46-к від 14.06.2022 року.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке. 
Дійсно, відповідно до змісту останнього, укладеного між ОСОБА_1 та Миколаївським ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеської області контракту (трудового строкового договору) строк його дії починався 18.06.2021 року і закінчувався 18.06.2022 року.
Проте, апеляційний суд зауважує, що, як убачається з трудової книжки ОСОБА_1 останню було прийнято на роботу до Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів ( у подальшому - Миколаївський заклад загальної середньої освіти Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області) на посаду вчителя музичного мистецтва 01.09.1998 року (т.1 а.с. 13), при цьому у подальшому, за час роботи позивачки у вказаному закладі її трудові відносини із відповідачем не припинялись.
Так укладаючи із Миколаївським ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеської області контрактів (трудових строкових договорів) 24.06.2020 року та 18.06.2021 року ОСОБА_1 було переведено на роботу за контрактом 24.06.2020 року на підставі наказу№83-к та 18.06.2021 року на підставі наказу №74-к.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» робочий рік відлічується з дня укладення трудового договору. 
Водночас, при переведенні звільнення ОСОБА_1 із попередньої посади не відбулося, виплата всіх сум, що належать їй від Миколаївського ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеської області, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, не проводилась, а зокрема, відповідно до положень ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», не компенсувались всі невикористані дні щорічної відпустки. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Відповідно, у спірних правовідносинах, відлік робочого року для ОСОБА_1 залишився незмінним, та підлягає обчисленню з дати призначення на посаду вчителя музичного мистецтва за безстроковим трудовим договором, незважаючи на подальші переведення.
Отже, колегія судів, погоджуючись із доводами скаржника, виснує про безпідставність посилань позивачки та висновків суду першої інстанції про те, що період роботи, за який мала нараховуватись відпустка при звільненні належить обраховувати з 18.06.2021 року.
Так, визначення в оскаржуваній частині наказу № 45-к від 14.06.2022 року про звільнення ОСОБА_1 стосовно того, що виплата грошової компенсації невикористаної щорічної основної відпустки обраховується за період роботи з 01.09.2021 року, є обґрунтованим та таким, що відповідає вказаним вище положенням національного законодавства.
З огляду на наведене апеляційний суд виснує про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній вище частині. 
Стосовно доводів скаржника про наявність підстав для застосування строку позовної давності, апеляційний суд зауважує про таке.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини третя-п`ята статті 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі N 369/6892/15-ц (провадження N 14-96цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі N 367/6105/16-ц (провадження N 14-381цс18) та від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18).
Отже, зважаючи на викладене вище та оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо оскарження наказу № 45-к від 14.06.2022 року в частині виплати грошової компенсації невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи 01.09.2021р. по 16.06.2022 року, у зв`язку з їх необґрунтованістю, підстави для дослідження питання перебігу позовної давності для вказаної вимоги відсутні.
Викладене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові віл 29.05.2019 року у справі №310/11024/15-ц (провадження № 14-112 цс 19).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1, п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, а рішення суду в оскаржуваній частині потрібно скасувати, та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних вище позовних вимог ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу № 45-к від 14 червня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади вчителя музичного мистецтва Миколаївського ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеської області в частині виплати грошової компенсації невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи 01 вересня 2021 року по 16 червня 2022 року.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області (ЄДРПОУ 34312192) витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 1 665 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області (ЄДРПОУ 34312192) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий          Ю.П. Лозко

Судді:           О.Ю. Карташов

М.В. Назарова