ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 519/11  Номер провадження 22-ц/814/4140/25	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк  О.С.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Чумак О.В.,
суддів: Обідіної О.І., Пилипчук Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 грудня 2011 року, постановлену суддею Предоляк О.С. 
по справі за поданням державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Таран Станіслава Ігоровича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,-

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2011 року державний виконавець Автозаводського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Таран С.І. звернувся до суду із вищевказаним поданням.
В подані вказував, що на примусовому виконанні в Автозаводському відділі Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції перебуває виконавчий лист від 03 грудня 2010 року № 2-1327 про стягнення з ОСОБА_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованості на користь АТ « Банк Фінанси та кредит» в сумі 225051, 99 грн.
15 грудня 2010 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа від 03 грудня 2010 року № 2-1327 про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором в розмірі 225051,99 грн. та надано боржнику строк для добровільного виконання до 22 грудня 2010 р. Копію постанови направлено боржнику для виконання.
Станом на листопад 2011 р. боржник жодних дій спрямованих на виконання рішення суду не вчинив, пояснень причини несплати не надав.
Посилаючись на вищевикладені обставини, а також на п. 2 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів» та Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» державний виконавець Автозаводського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Таран С.І.  просив суд встановити боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) право виїзду за кордон до повного виконання нею зобов`язань за виконавчим листом від 03 грудня 2010 року, виданим на підставі рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 вересня 2010 р. № 2-1327 про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь АТ «Банк Фінанси та кредит» в сумі 225051,99 грн.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 грудня 2011 року подання державного виконавця Автозаводського відділу Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Таран С.І задоволено.
Тимчасово обмежено громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) право виїзду за кордон до повного виконання нею зобов`язань за виконавчим листом від 15 грудня 2010 року, виданим на підставі рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 вересня 2010 р. № 2-1327 про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь АТ «Банк Фінанси та кредит» в сумі 225051,99 грн.
Не погодившись з даною ухвалою місцевого суду її в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні подання, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції.
Учасники справи будучи належним чином повідомлені про дату час та місце в судове засідання не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні в Автозаводському відділі Державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції перебував виконавчий лист від 03 грудня 2010 року № 2-1327 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь на користь АТ «Банк Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 225051,99 грн.
15 грудня 2010 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню вищевказаного виконавчого листа.
Звертаючись до суду з даним поданням державний виконавець вказав, що боржник жодних дій спрямованих на виконання рішення суду не вчинила, пояснень причини несплати не надала, заборгованість залишається не сплаченою.
Задовольняючи вказане подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1 не вживає заходів для погашення заборгованості, що свідчить про наявність реальної загрози невиконання судового рішення і є підставою для тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України до повного виконання зобов`язань.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
Відповідно до статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.
Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.
Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.
Підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». 
Пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (в редакції, чинній на момент винесення ухвали) передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Як вбачається з вище наведеного, законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
Вирішення судами питання про тимчасове обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України, яка діяла на момент вчинення процесуальної дії, та за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», а також  п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Це питання вирішується у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, а також рішенням іншого органу (посадової особи), яке перебуває на виконанні органів Державної виконавчої служби (далі - ДВС).
Реалізація цих прав здійснюється шляхом звернення до суду в порядку ст. 377-1 ЦПК з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яка також визначає, що суб`єктом звернення до суду є державний виконавець.
Подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, з яким звертається до суду державний виконавець, відповідно до вимог ч. 1 ст. 377-1 ЦПК має погоджуватися з начальником відділу ДВС, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (суб`єкт подання).
До подання державного виконавця додаються належним чином завірені копії виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження, а також інші документи виконавчого провадження які, на думку державного виконавця, підтверджують ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, відомості про характер та розмір невиконаних зобов`язань боржником, тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд зобов`язаний негайно розглянути подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України.
Дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.
Разом з тим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх зобов`язань, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент винесення ухвали), зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
Саме державний виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.
Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України.
Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборна сила, події тощо).
Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 у справі № 331/8536/17 вказав, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою саме невиконання цього рішення.
У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 рішення «Напияло проти Хорватії» № 66485/01 зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів.
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспівмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду у справі «Луордо проти Італії» № 32190/96), рішення Європейського Суду у справі «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» № 41463/02).
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду у справі «Рінер проти Болгарії»). Така перевірка має, як правило, проводитися судами, оскільки вони забезпечують гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури.
До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучила довідку Автозаводського ВДВС у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області з якої вбачається, що виконавче провадження № 23270756 завершено 20.09.2013 року на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на 10.09.2025 вищевказаний виконавчий документ не виконанні не перебуває (а.с. 23). 
Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Звертаючись до суду з вищевказаним поданням державний виконавець долучив лише копію виконавчого листа № 2-1327/10 та копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 23270756.
Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції необґрунтовано вказав про доведеність державним виконавцем факту ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання покладених на неї рішенням суду зобов`язань, адже доводів на підтвердження наявності вказаних обставин подання державного виконавця не містить, як і не містить інформації про наявність намірів у скаржника залишити межі України саме з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що подання державного виконавця подане без достатніх правових підстав, а ухвала суду першої інстанції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України прийнята без належного з`ясування фактичних обставин і без перевірки наявності передбачених законом підстав для застосування такого обмеження, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні подання.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, ст. 368, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 грудня 2011 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні подання державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Таран Станіслава Ігоровича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий    О.В. Чумак

Судді   О.І. Обідіна

Л.І. Пилипчук