Справа № 156/1122/25
Провадження № 2/156/25/26
Рядок статзвіту № 61

Р І Ш Е Н Н Я 
і м е н е м У к р а ї н и 
14 січня 2026 року сел. Іваничі
Іваничівський районний суд Волинської області у складі:
головуючого судді -Комзюк Н.Н.,
за участю секретаря судового засідання – Кирилюк Л.М., 
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини,- 
ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Білецька Інна Миколаївна звернулась до Іваничівського районного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить визначити ОСОБА_1 додатковий двомісячний строк для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що позивач, як спадкоємець за законом після смерті матері, пропустила строк для подачі заяви про прийняття спадщини оскільки вважала, що фактично прийняла спадщину. Також представник вказувала, що смерть матері дуже вплинула на психологічний стан позивача, через що вона тривалий час перебувала у пригніченому стані. 
Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 22.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Витребувано з Іваничівської державної нотаріальної контори Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру щодо ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє місце проживання: АДРЕСА_1 , а у разі наявності спадкової (-их) справи (справ), - її (їх) копію, також інформацію щодо всіх наявних заповітів спадкодавця (заповідача), - їх копії.
Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 20.11.2025 задоволено клопотання представника позивача про заміну сторони, замінено третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на відповідачів. Продовжено на 30 днів строк проведення підготовчого провадження у цивільній справі №154/1122/25 та відкладено підготовче засідання.
Позивач та його представник у підготовче судове засідання не прибули. Представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у підготовче судове засідання не з?явилися, подали до суду заяви, у яких позовні вимоги визнали у повному обсязі, просили суд розгляд справи проводити у їх відсутності.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в судове засідання не з?явились всі учасники справи у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 3- 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого ст. 206 цього Кодексу.
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується: копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 03.03.1954; копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 04.03.1973 відповідно до якого позивач взяла собі прізвище чоловіка « ОСОБА_7 ».
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 11.03.2013.
Тобто, позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері.
Відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані за однією адресою разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 на момент її смерті. 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка земельна ділянка площею 1,62 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративно-територіальних межах Заставненської сільської ради Володимирського району Волинської області, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія Р3 № 114987.
Постановою від 10.09.2025 державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кононенко Л.С. відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на пропуск встановленого законом строку на звернення із заявою про прийняття спадщини, запропоновано звернутися до суду для визначення додаткового строку подачі заяви про прийняття спадщини
На виконання ухвали Іваничівського районного суду Волинської області від 22.09.2025 Іваничівська державна нотаріальна контора Волинської області листом від 14.10.2025 №568/01-16 повідомила, що спадкова справа після ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у нотаріальній конторі не заводилась, заповіти від її імені не посвідчувались.
Разом з цим, судовим розглядом встановлено, що за життя ОСОБА_5 залишила заповіт, що був посвідчений секретарем Заставненської сільської ради Іваничівського району Волинської області Назарук Г.К. від 14.09.2001, зареєстрованим за №42.
Спадкоємцем зазначеного в заповіті майна є відповідач по справі ОСОБА_2 , який у встановленому законом порядку спадщину не прийняв, оскільки за останнім місцем реєстрації померлої до складу зареєстрованих осіб не входив та не проживав з нею.
Вказана обставина підтверджується копією довідки, виданої Мишівським старостинським округом Іваничівської селищної ради Володимирського району Волинської області від 06.03.2024 №1-57/09/2-24.
Якщо фізична особа не залишила заповіту, або заповіт виявився недійсним, або відсутні умови, які зазначені у заповіті з умовою, або спадкоємці за заповітом не прийняли спадщину, або фізична особа розпорядилася лише частиною свого майна настає спадкування за законом.
При спадкуванні за законом майно переходить до зазначених в законі спадкоємців відповідно до встановленої черговості, тобто точно визначеного кола осіб, котрі спадкують одночасно. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування в разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ст. 1258 ЦК).
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1223 ЦК України).
У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 ЦК України).
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз?яснив що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов?язані з об?єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов?язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Принцип «пропорційності» тісно пов?язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід?ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв?язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18).
Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер?їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов?язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов?язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).
Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Беручи до уваги наведене вище, враховуючи те, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач, який є спадкоємцем першої черги, втратить право на спадкування майна, яке залишилось після смерті її матері, вказані обставини будуть для неї занадто надмірним тягарем. Крім того судом за матеріалами справи встановлено, що відповідачі просили суд задовольнити позовні вимоги та визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки стверджували, що не претендують на спадщину після смерті ОСОБА_5 .
Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і визначення позивачу додаткового строку терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . Заявлена вимога ґрунтується на законі та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13, 76 - 82, 89, 200, 206, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.
Згідно з вимогами п.4 ч.5 ст. 265 ЦПК України:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ;
відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ;
відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 .

Суддя: Н.Н. Комзюк