28.11.25
22-ц/812/1790/25
Єдиний унікальний номер судової справи 487/2323/25
Номер провадження 22-ц/812/1790/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

28 листопада 2025 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Чистою В.В.,

за участі: 
позивача ОСОБА_1 та його представника – адвоката Калаянова І.В.,
відповідача ОСОБА_2 та його представника – адвоката Власенка С.О.,
відповідача ОСОБА_3 та її представника – адвоката Ткачук Г.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Дьоміною Катериною Юріївною, рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 28 липня 2025 року, під головуванням судді Лагоди А.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 квітня 2020 року ОСОБА_1 надав своєму сину ОСОБА_2 на потреби сім`ї в борг кошти в сумі 120 000 доларів США, що підтверджується розпискою, відповідно до якої останній зобов`язався повернути позикодавцю кошти в строк до 24 квітня 2023 року.
Вищевказану суму коштів відповідачі ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 використали для купівлі садового будинку та земельної ділянки № НОМЕР_1 , розташованих в Садівничому товаристві «Активіст», які були придбані за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 24 квітня 2020 року. Зокрема, згідно з п.2.1 вищевказаного договору земельна ділянка та садовий будинок були придбані за 3 240 000 грн., що за курсом НБУ станом на 24 квітня 2020 року становило 119 939.19 доларів США.
Отже, взятий на себе обов`язок ОСОБА_1 виконав належним чином, в той час як відповідачі в строк, узгоджений сторонами, а саме: 24 квітня 2023 року, грошові кошти не повернули.
У зв`язку із воєнним станом та за усним погодженням строк повернення позики було продовжено на 1 рік до 24 квітня 2024 року.
В подальшому, через те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не знайшли порозуміння між собою строк повернення позики позивачем не продовжувався, але сума коштів ними повернута не була.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що за спільними зобов`язаннями подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, останнє відповідає солідарно, позивач ОСОБА_1 просив стягнути на його користь в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 24 квітня 2020 року в розмірі 120 000 доларів США, а також в рівних частках суму витрат зі сплати судового збору, розмір якого складає 15 140 грн. 80 коп.
Відповідач ОСОБА_3 , діючи через представника – адвоката Ткачук Г.М., подала до районного суду відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог до неї відмовити. Зазначала, що за інформацією, викладеною в позовній заяві, та долученими документами жодним чином не доведено дійсна наявність у позивача ОСОБА_1 суми грошових коштів, які є предметом позову, походження даних коштів, час набуття, джерело набуття також жодним доказом не підтверджено. Наявність розписки сина позивача – ОСОБА_2 в матеріалах справи не є достатнім доказом того, що у позивача дійсно були станом на 24 квітня 2020 року кошти в зазначеній в розписці сумі та є, як на думку ОСОБА_3 , удаваним правочином, метою якого є забезпечення збереження майна в повній власності відповідача ОСОБА_2 під час його поділу як спільного майна подружжя з ОСОБА_3 .
Наразі в провадженні Центрального районного суду міста Миколаєва перебуває цивільна справа №490/11111/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в тому числі й земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_1 . Позивачем у справі №490/11111/23 за зустрічним позовом є ОСОБА_2 , який зазначав, що земельна ділянка та садовий будинок були придбані за його особисті кошти, належні йому до шлюбу, а також посилався на розписку від 2016 року, згідно з якою ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 150 000 доларів США.
За такого, ОСОБА_3 вважає звернення з позовом позивача не переслідує мету захисту майнового права. Позивач разом із відповідачем ОСОБА_2 вводять суд в оману щодо наявності спірних правовідносин, переслідуючи мету іншу, аніж ту, що зазначена у позовній заяві, а саме, створюють підстави для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи, а також унеможливлення поділу майна за наслідком розгляду справи №490/11111/23).
Крім того, ОСОБА_3 вказувала на те, що жодних належних доказів того що вона була обізнана щодо даної позики, а також що саме ці кошти було витрачено в інтересах сім`ї позивачем не наведено. Заявлена в розписці сума виходить за межі дрібного побутового правочину, що з урахуванням ч.3 ст.65 СК України потребувало письмової згоди іншого з подружжя, але вона не тільки не надавала згоду, а й не була обізнана щодо вчиненого ОСОБА_2 правочину (том 1 а.с.53-60). 
Відповідач ОСОБА_2 , діючи через представника – адвоката Власенка С.О., подав до районного суду відзив на позовну заяву, в якому факт отримання в борг грошових коштів за розпискою від 24 квітня 2020 року визнав.
У відзиві зазначено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано за рішенням суду від 27 січня 2025 року. Внаслідок розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин, борги одного з подружжя, які були запозичені в інтересах сім`ї, також є об`єктом відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
На час придбання 24 травня 2020 року земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_1 спільних коштів у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у сумі 3 240 000 грн. не було. Зокрема, ОСОБА_3 власного заробітку не мала. Як відповідач по цій справі ОСОБА_3 не надала доказів наявності іншого спільного майна за рахунок відчуження якого (або за рахунок спільних коштів на банківських рахунках тощо) було сплачено суму 3 240 000 грн. В свою чергу, ОСОБА_2 з 2010 року займався підприємницькою діяльністю, але таких коштів (доходів у сумі 3 240 000 грн.) теж не мав (том 1 а.с.165-167). 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  заборгованість за договором позики від 24 квітня 2020 року в сумі 120 000 доларів США та понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 15 140 грн. 80 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем ОСОБА_2 жодних доказів на спростування доводів позивача зазначених ним у позові, або ж сплати останньому боргу за договором позики, до суду не надано та позов визнано. Враховуючи зазначене, а також те, що боргова розписка від 24 квітня 2020 року підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів відповідачем ОСОБА_2 та виникнення у нього обов`язку в їх поверненні, який ним в свою чергу не виконано, оскільки оригінал боргової розписки знаходився у позивача по справі, тому з сукупності вказаних підстав, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 120 000 доларів США.
В той же час, районним судом не встановлено, та зазначено, що матеріали справи не містять доказів, що кошти в розмірі 120 000 доларів США, одержані за договором позики ОСОБА_2 , використані в інтересах сім`ї. При цьому розписка від 24 квітня 2020 року містить підпис свідка, кредитора і кредитодавця, але не містить підпису ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Дьоміну К.Ю., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду змінити, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо недоведеності факту того, що надані ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики ОСОБА_2 були використані в інтересах сім`ї. 
Судове рішення в частині встановлення судом першої інстанції факту укладення правочину, отримання коштів за ним та розміру грошових коштів, які підлягають стягненню, не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду. 
Інші учасники справи правом на апеляційне оскарження судового рішення не скористались.
Відповідач ОСОБА_3 , діючи через свого представника – адвоката Ткачук Г.М., надала до апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просила в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду залишити без змін. 
У відзиві звернуто увагу на те, що відсутні підстави для солідарного стягнення заборгованості за договором позики, оскільки ОСОБА_3 не була обізнана про отримання в борг будь-яких коштів її колишнім чоловіком ОСОБА_2 , та своєї згоди на отримання в борг від позивача грошових коштів в розмірі 120 000 доларів США вона колишньому чоловіку не надавала. Садовий будинок та земельна ділянка були придбані за спільні кошти самого подружжя, без будь-яких запозичених коштів, оскільки жодної необхідності брати в борг грошові кошти не було. 
У жовтні 2025 року на адресу апеляційної інстанції від ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Власенко С.О., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому фактично викладено заперечення на доводи та аргументи ОСОБА_3 . 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване судове рішення таким вимогам не відповідає.
Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин – це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. 
Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.
З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали розписку, відповідно до якої останній отримав від ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 120 000 доларів США, та зобов`язався повернути позикодавцю кошти в строк до 24 квітня 2023 року.
Також в тексті розписки визначена мета, на досягнення якої передавалися кошти. Зокрема, в розписці ОСОБА_2 зазначено, що метою отримання грошових коштів є придбання у сумісну власність з дружиною ОСОБА_3 вищевказаної земельної ділянки та розташованого на ній садового будинку АДРЕСА_1 . 
У вказаній розписці зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник); грошова сума, яка передавалась і отримувалась; строк повернення коштів, а також особистий підпис позичальника ОСОБА_2 , позикодавця ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_4 (том 1 а.с.8). При цьому, як на думку колегії судів, помилкове зазначення у розписці назви садівничого товариства та по батькові відповідача ОСОБА_3 не впливає на встановлення факту укладення договору позики.
Отже, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично виникли правовідносини позики, оскільки це підтверджується розпискою від 24 квітня 2020 року, яка посвідчує передачу позичальнику коштів в сумі 120 000 доларів США, а знаходження оригіналу розписки у позивача ОСОБА_1 свідчить, згідно зі ст.1047 ЦК України, про невиконання зобов`язання боржником у повному обсязі.
Позичальник ОСОБА_2 наявність боргових зобов`язань та неповернення суми позики не заперечував та позовні вимоги визнав, наголошуючи на тому, що грошові кошти за розпискою від 24 квітня 2020 року були взяті ним для придбання в інтересах сім`ї земельної ділянки та садового будинку за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 24 квітня 2020 року.
Відповідач ОСОБА_3 факт отримання грошових коштів за договором позики саме в інтересах сім`ї заперечувала.
24 квітня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. зареєстрованого в реєстрі за №675, відповідно до якого ОСОБА_2 придбав земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:05:008:0024, площею 0.0804 га, та розташований на ній садовий будинок АДРЕСА_2 (том 1 а.с.123-124).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, оскільки кошти надавались відповідачам на придбання нерухомого майна, а тому стягненню підлягає з обох відповідачів. 
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. 
Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, відповідачі на момент укладення договору позики від 24 квітня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19)).
Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, у ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, положення ст.60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.3 ст.65 СК України).
Тлумачення ч.4 ст.65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19), як вже зазначалось, зроблено висновок, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.12, ч.ч. 1,5,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ст.76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). 
У справі, що переглядається встановлено, що при зверненні з позовом ОСОБА_1 зазначав, що позичені кошти відповідач ОСОБА_2 отримував з метою придбання земельної ділянки та садового будинку в інтересах сім`ї, а тому борг за договором позики є спільним боргом подружжя, який підлягає стягненню з обох відповідачів, оскільки натепер кошти відповідачами не повернуто, та зобов`язання за договором позики останніми не виконано.
Відповідач ОСОБА_3 під час розгляду справи вказаних обставин не спростувала. При цьому, з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя, тягар спростування якої покладений на того з подружжя, хто її спростовує, відповідач ОСОБА_3 не надала до суду доказів того, що кошти, отримані за договором позики, були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_2 . При цьому, для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне.
Обов`язковому дослідженню у справах цієї категорії підлягають обставини того, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами. 
Зважаючи на значну суму коштів, отриманих у борг, ОСОБА_3 не навела обставин і не зазначила про придбання ОСОБА_2 будь-якого іншого майна, використання цих коштів у підприємницькій діяльності, так само як і обставини, пов`язані із здійснення такої діяльності (зокрема, види діяльності, умови її ведення, наявність найманих працівників, офісу, оперативних витрат тощо), не вказала ознак способу життя (подорожі, придбання речей тощо), які б давали суду підстави припустити використання ОСОБА_2 цих коштів на власні потреби, не пов`язані із інтересами сім`ї. Клопотань про витребування доказів, які б підтверджували ці обставини відповідач ОСОБА_3 не заявляла. 
Також, колегія суддів зауважує, що покладення виключно на позивача обов`язку доводити факт використання відповідачем (позичальником) позичених коштів в інтересах сім`ї покладає на нього непропорційний тягар, адже факт використання позичальником коштів після їх передачі об`єктивно перебуває поза контролем з боку позикодавця. Водночас позивач довів факт укладення відповідачами правочину купівлі-продажу нерухомого майна та проживання у ньому сім`ї відповідачів та з більшою переконливістю - недостатність виключно доходів відповідачів для здійснення вищевказаного правочину. 
Натомість, відповідач ОСОБА_3 на підтвердження наявності спільних коштів на момент придбання нерухомості не надала жодних доказів. Не є такими доказами і посилання ОСОБА_3 на наявність на час вчинення правочину рухомого майна, вартість якого дозволила б подружжю здійснити правочин купівлі-продажу, оскільки вказане не знайшло свого підтвердження. Тому колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_3 не спростована презумпція спільності права власності подружжя.
За такого, оскільки не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що договір позики від 24 квітня 2020 року ОСОБА_2 було укладено в особистих майнових інтересах, кошти за вказаними договорами були використані ним одноособово, для його власних потреб та не в інтересах сім`ї, то відсутні підстави стверджувати, що тільки ОСОБА_2 є зобов`язаним за договором позики. 
Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 , то вказане слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
За такого, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 липня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат. 
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За положеннями ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Ураховуючи, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі (щодо вимог до кожного з відповідачів), то з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 7 570 грн. 40 коп. з кожного.
Крім того, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 18 168 грн. судового збору, сплаченого позивачем за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Дьоміною Катериною Юріївною, – задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 липня 2025 року – скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою – задовольнити.
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) заборгованість за договором позики від 24 квітня 2020 року в сумі 120 000 (сто двадцять тисяч) доларів США.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн. 80 коп., тобто з кожного по 7 570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) грн. 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції у розмірі 18 168 (вісімнадцять тисяч сто шістдесят вісім) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 03 грудня 2025 року