П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
21 листопада 2025 року 	 	справа 160/15268/24	

                    Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:
                              головуючий суддя  Суховаров А.В. 
                                    судді  Ясенова Т.І., Головко О.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 (суддя Кучугурна Н.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку та компенсації втрати частини доходів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11.06.2024 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправними дії щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку по цій справі однією сумою;
- стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку по цій справі однією сумою в розмірі 637727,97 грн за період з 01.03.2018 по 31.05.2024;
- стягнути недоплачену суму компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення 01.03.2018 по 31.05.2024 у розмірі 442853,45 грн однією сумою.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 позов задоволений частково:
- визнано протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.10.2021 по 30.05.2024 включно;
- стягнуто середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 07.10.2021 по 30.05.2024 включно у сумі 162777,18 грн;
- визнано протиправною бездіяльність щодо невиплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, виплаченого 31.05.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2023 у справі №160/22593/23;
- зобов`язано нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, виплаченого 31.05.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2023 у справі №160/22593/23;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Військової частини НОМЕР_1 просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилаються на те, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути здійснена не більше ніж за шість місяців. Розрахунок суми здійснений без застосування принципу співмірності. Вважає, що підстави для виплатити компенсації втрати частини доходів відсутні. 
Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.
ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №196 від 06.10.2021 виключений зі списків особового складу частини і направлений до зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2023 у справі №160/22593/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018 включно, враховуючи базовий місяць для обчислення індексації - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
Згідно з розрахунково-платіжною відомістю №228 для виплати індексації грошового забезпечення за судовим рішенням звільненим військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 позивачу нараховано за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 індексацію у розмірі 79167,48 грн, яка 31.05.2024 була зарахована на картку позивача, що підтверджується наявною в матеріалах справи роздруківкою. 
Позивач 01.06.2024 звернувся із заявою до командира військової частини НОМЕР_1 про надання йому розрахунку проведеної виплати індексації, копій платіжних документів на підтвердження виплачених йому сум, а також про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та компенсацію втрати частини доходів на суму заборгованості по індексації за період з 01.12.2015 по 28.02.2018.
У відповідь на вказану заяву відповідачем було надано позивачу документи щодо виконання в повному обсязі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2023 у справі №160/22593/23, а саме:
- копії розрахунку суми індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018  з зазначенням бази (січень 2008 року); 
- копії розрахунково-платіжної відомості №228 про нараховану та виплачену суму індексації грошового забезпечення відповідно до судового рішення;
- копію реєстру зарахування належної суми на картковий рахунок позивача.  
Оскільки відповідачем позивачу не було виплачено середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку та компенсацію втрати частини доходів на суму заборгованості по індексації, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Щодо застосування до спірних відносин положень законодавства про працю, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.
Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано проходження служби цивільного захисту, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби цивільного захисту.
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції на момент звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції на момент звільнення позивача зі служби) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Таким чином, на час звільнення позивача зі служби, стаття 117 КЗпП України не передбачала жодного обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Проте на час проведення з позивачем розрахунку – 31.05.2024 та на день звернення до суду з цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно встановив, що період стягнення середнього заробітку у цій справі поділяється на дві частини до та після 19 липня 2022 року, а саме: період з 07.10.2021 по 18.07.2022 - до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, та період з 19.07.2022 по 30.05.2024 - до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями.
Задовольняючи позов, окружний суд правильно вказав, що при вирішенні конкретних справ щодо проходження публічної служби за відсутності у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими регулюються спірні правовідносини, підлягає застосуванню КЗпП, в якому визначені основні трудові права осіб. 
Відповідно до статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці №95 від 01.07.1949 «Про захист заробітної плати», незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, які надані чи мають бути наданими, - є заробітною платою.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №8-рп/2002 від 07.05.2002, при розгляді конкретних справ щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовані спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, в якому визначені основні трудові права працівників.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно із довідкою №843 від 28.09.2022, розмір грошового забезпечення позивача за серпень 2021 року становить 23926,95 грн та за вересень 2021 року – 23926,95 грн. Кількість календарних днів за цей період складає 61 день. Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 784,49 грн (47853,90 грн / 61 календарних днів).
Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.10.2021 по 19.07.2022 становить 224364,14 грн (784,49 грн. х 286 днів затримки).
Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц суд першої інстанції дійшов висновку, що справедливим та співмірним розміром середнього заробітку як відшкодування передбаченого статтею 117 КЗпП України, за період з 07.10.2021 по 19.07.2022 р є сума у розмірі 20 000,00 грн.
Колегія суддів апеляційного суду, вважає правомірним такий висновок суду першої інстанції. 
Як вірно зазначив суд першої інстанції, період з 19.07.2022 до 30.05.2024 регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, тому суд вважає його застосовним до спірних правовідносин.
Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку, що з 19.07.2022 по 30.05.2024 стягненню підлягає сума середнього заробітку за шість місяців у розмірі 142777,18 грн (182 дні х 784,49 грн).
Стосовно питання наявності підстав для виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати суд зазначає наступне. 
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі Порядок № 159).
Відповідно до статті 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення);сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника. 
Відповідно до статті 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). 
Відповідно до статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Зміст наведених норм права дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом № 2050-III, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.
Одночасно законодавець пов`язав виплату компенсації із виплатою заборгованості доходу, тобто і компенсація, і заборгованість по доходу провадиться в одному місяці.
Аналогічна права позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 520/1001/19, від 23 березня 2023 року у справі №520/2020/19, від 19 червня 2024 року в справі № 440/700/20.
Судом встановлено, що на виконання судового рішення відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у перерахованому розмірі 31.05.2024.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 12.02.2019 у справі №814/1428/18, від 10.04.2019 №686/13725/17 та інших.
Відповідно, у зв`язку з порушенням строків виплати доходу відповідач має здійснити нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону № 2050-ІІІ.
Зважаючи на те, що несвоєчасна виплата позивачу індексації грошового забезпечення відбулась з вини держави в особі відповідача, на якого покладено обов`язок нараховувати та виплачувати грошове забезпечення, позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати доходу (грошового забезпечення).
Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують.
З урахуванням доводів і заперечень сторін, наданих ними доказів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241-244, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 – без змін.

          Постанова набирає законної сили з 21.11.2025 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

   
Головуючий суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               судді                                                                      Т.І. Ясенова 

                               судді                                                                      О.В. Головко