ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/959/25	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Богацької Н.С., Савицького Я.Ф.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 року, суддя першої інстанції Мавродієва М.В., повний текст складено та підписано 25.09.2025 року
у справі № 915/959/25
за позовом Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області), м.Одеса
до відповідача: Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв
про стягнення 42 850 грн

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

17.06.2025 Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області), м.Одеса звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Комунального закладу “Миколаївський обласний академічний ліцей “Відродження” Миколаївської обласної ради, м. Миколаїв суму шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок пошкодження зелених насаджень, у вигляді збитків, нанесених Державі Україна у розмірі 42 850 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем природоохоронного законодавства, що призвело до завдання державі шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, у вигляді збитків у заявленому до стягнення розмірі. 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.07.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/959/25, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 року у справі 915/959/25 позовні вимоги задоволені. Стягнуто з Комунального закладу “Миколаївський обласний академічний ліцей “Відродження” Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв на користь держави Україна шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу у вигляді збитків у розмірі 42850 грн. Стягнуто з Комунального закладу “Миколаївський обласний академічний ліцей “Відродження” Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв на користь Державної екологічної інспекції Південно-західного округу (Миколаївська та Одеська області), м.Одеса суму коштів за сплату судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, послався на те, що порушення з боку відповідача законодавства про охорону навколишнього природного середовища стало причиною завдання навколишньому природному середовищу майнової шкоди у загальному розмірі 42850 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Комунальний заклад Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд розглянути клопотання про долучення до справи додаткових доказів та задовільнити його. Прийняти рішення, яким задовільнити апеляційну скаргу відповідача та скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 25 вересня 2025 року № 915/959/25 в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник, зазначив, що в рішенні суду зазначено, що ухвала від 07.07.2025 судом направлялась відповідачу до його електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі та 07.07.2025 о 18:46 ним отримана, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою. 
Проте, відповідно до наказу від 11.06.2025 №35/1-к в.о. директора Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м. Миколаїв знаходилась з 16.06.2025 по 31.07.2025 в щорічній основній відпустці, тому не мала можливості отримати інформацію про призначене судом засідання, оскільки не виконувала станом на 07.07.2025 свої посадових обов`язків та не мала доступу до електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі (додаток 1 наказ про відпустку додається).
На думку скаржника, суд формально підійшов до вимоги про необхідність повідомити відповідача.
Отже, апелянт стверджує, що такий стан розгляду справи призвів до того, що відповідач був позбавлений можливості подати до матеріалів справи наступні документи: заперечення проти розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; відзив по справі з обґрунтуванням правової позиції; договір б/н від 12.09.2023 з ФОП Грицієнко Сергієм Миколайовичем про обрізання дерев; лист Департаменту Житлового господарства Миколаївської міської ради № 2053/08.01.01-10/02/012/23 від 06.11.2023 акт, виданий наказ (рішення) про видалення зелених насаджень від 30.10.23 №363; ордер на видалення зелених насаджень від 30.10.2023; акт обстеження зелених насаджень, що підлягають видаленню від 18.10.23 №447; наказ Департаменту ЖКГ 30.10.23 від 363; лист Департаменту житлового господарства Миколаївської міської ради від 11.09.19 №1136 щодо обрізки дерев; лист Департаменту житлового господарства Миколаївської міської ради від 18.12.18 № 5421/08.01.01-20/12/18 щодо обрізки дерев; лист адміністрації Заводського району від 12.11.18 №372; лист відповідача №421 від 10.12.18 щодо обрізки дерев; лист відповідача №149 від 06.03.19 №149; акт обстеження зелених насаджень, що підлягають видаленню від 28.01.20 №9; акт обстеження зелених насаджень, що підлягають видаленню від 04.10.2019 №1307; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 16.09.2005; фото дерев, які знаходяться у задовільному стані протягом трьох років навесні, влітку, восени; наказ відповідача від 12.09.23 №76 про обрізку дерев; акт позачергового огляду зеленого господарства від 21.07.2023; наказ відповідача від 24.01.2023 №23 про створення комісії з огляду зелених насаджень;. звернення громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про прохання обрізати дерева; акт загального огляду зеленого господарства від 25.01.23. 
Скаржник зазначає, що неучасть відповідача у справі не надало можливості йому порушити клопотання про призначення судової експертизи щодо стану дерев та наявності їм шкоди. Судом першої інстанції не досліджувались документи від мешканців, які проживали у закладі, який на той момент виконував роль тимчасового прихистку для ВПО; батьків учнів, від яких були звернення щодо загрози травмування дорослих та дітей від сухих гілок, частин кори та прохання обрізки дерев. Також не досліджувались інвентаризація стану дерев, яка постійно відбувалась у закладі та стан дерев. Не враховано, що були неодноразові звернення відповідача до Департаменту ЖКХ з даного приводу. Не досліджувалось, що були направлені звернення до Департаменту ЖКГ про надання роз`яснень про правові підстави самостійної обрізки дерев та були отримані відповідні дозвільні документи.
Все вищезазначене, як вважає скаржник, призвело до порушення процесуальних прав останнього та прийняття несправедливого, необґрунтованого та незаконного рішення.
Так як стверджує апелянт, винною у скоєнні правопорушення є ОСОБА_5 . Проте, судом першої інстанції не враховано той факт, що ОСОБА_5 , не здійснювала безпосередні дії щодо обрізання дерев, отже не є єдиною особою, яка може бути залучена до суду у даному процесі. Безпосередньо роботи з обрізки дерев виконувала Фізична особа – підприємець ОСОБА_6 , який виконував роботи згідно з договором б/н від 12.09.2023, укладеним між Миколаївською загальноосвітньою санаторною школою-інтернатом І-ІІІ ступенів №7 Миколаївської обласної ради (з 09.09.2025 Комунальний заклад “Миколаївський обласний академічний ліцей “Відродження” Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв) та Фізичною особою - підприємцем Грицієнком Сергієм Миколайовичем. Судом не залучено до матеріалів справи відповідний договір.
Вини відповідача у правопорушенні немає, оскільки обрізку виконував не відповідач Макарова Г.О., а уповноважена особа, за договором на яку було покладено обов`язок отримати та оформити відповідні дозволи та додержуватись вимог законодавства при обрізці дерев.
Також, відповідач зауважує, що судом не враховано та не взято до уваги, що роботи, які проведені з деревами, були погоджені та оформлені у встановленому чинними законодавством порядку. 
Так, Департамент житлового господарства Миколаївської міської ради листом №2053/08.01.01-10/02/012/23 від 06.11.2023 зафіксував наступне: комісією з питань визначення стану зелених насаджень та їх відновної вартості 18.10.2023 здійснено обстеження дерев, складено акт обстеження зелених насаджень, що підлягають видаленню від 18.10.2023 №447 щодо видалення дерев породи тополя (12 од.) та акації (5 од.) Відповідно до даного акту видано наказ (рішення) про видалення зелених насаджень від 30.10.23 №363. Далі виданий ордер на видалення зелених насаджень від 30.10.2023 року.
Апелянт, крім іншого, стверджує, що 14.09.2023 року Державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Південно-Західного округу Барчук Н.В. складено постанову про накладання адміністративного стягнення №000184 на фізичну особу ОСОБА_5 за статтею 153 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень 00 копійок. Згідно з цієї постановою №002207 від 11.11.2024 року фізична особа ОСОБА_5 вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачено статтею 40 Закону України “Про рослинний світ”, ст. 68 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”. Відповідач не згоден з вищевказаною постановою, вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Скаржник звертає увагу, що з метою запобігання нанесення шкоди відвідувачам, учням школи-інтернату та постійно проживаючим на території інтернату ВПО - керівництвом учбового закладу було прийняте рішення провести роботи по санітарній обрізці дерев, розташованих на території нашого закладу та укладено договір про надання послуг з обрізки дерев з Фізичною особою - підприємцем Грицієнко С. М. Відповідно до п.9.1.11.2 “Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України”, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житловокомунального господарства України” від 10.04.2006 року №105, санітарне обрізання повинно проводитися протягом вегетаційного періоду, а не навесні, поступово протягом 2-3 років, як безпідставно стверджує позивач. Ці факти суд першої інстанції взагалі не взяв до уваги. Суд першої інстанції безпідставно погодився з думкою позивача, що обрізання дерев виконано не відповідно затверджених норм та правил, що знижує біологічні функції дерев та в подальшому з високою ймовірністю призведе до хворіб дерев та зменшення тривалості їх життя.
Також, разом з апеляційною скаргою відповідачем надано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, у якому останній просить суд визнати поважними причини неподачі документів та доказів в суді першої інстанції та долучити до матеріалів справи додаткові документи та докази, що є додатками до даного клопотання.
В обґрунтування клопотання відповідач зазначає, що ухвала про порушення провадження по справі від 07.07.2025 судом першої інстанції направлялась відповідачу до його електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі та 07.07.2025 о 18:46. Відповідно до наказу від 11.06.2025 №35/1-к в.о. директора Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м. Миколаїв знаходилась з 16.06.2025 по 31.07.2025 в щорічній основній відпустці, тому не мала можливості отримати інформацію про призначене судом засідання, оскільки не виконувала станом на 07.07.2025 свої посадових обов`язків та не мала доступу до електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі (додаток 1 наказ про відпустку додається). 
Отже, відповідач не знав про розгляд справи і судом першої інстанції не залучено відповідача до розгляду справи, оскільки направив ухвалу в «Електронному суді», і вважав, що якщо відповідач не відреагував, то розгляд справи його не цікавить. Не участь відповідача у справі сталась, на думку апелянта, з поважних об`єктивних причин, тому відповідач з поважних причин не зміг подати свою позицію та документи, що могли стати доказами при розгляді справи у суді першої інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 року у справі №915/959/25, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 3028 грн.). 
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа № 915/959/25 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 42850 грн.
Розглянувши клопотання скаржника про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, судова колегія зазначає таке.
Згідно з ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Вимогами ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, унормовано, що письмові докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до правового висновку щодо застосування статей 80, 81, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку – відповідача).
Отже, при поданні учасником справи клопотання про витребування або залучення доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду наведена у постанові від 16.06.2021 у справі №915/2222/19).
З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 07.07.2025 про відкриття провадження у справі №915/959/25 направлено судом до електронного кабінету відповідача, яка отримана останнім 07.07.2025 о 18:46 год., про що свідчить довідка про доставку документа в кабінет електронного суду.
За змістом ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. 
Відповідач не скористався наданим йому ст.161, 165 Господарського процесуального кодексу України правом на подання відзиву на позовну заяву, вимоги та доводи позивача не спростував. Згідно ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Судова колегія наведені в обґрунтування поважності причин пропуску строку в клопотанні про долучення до матеріалів справи додаткових доказів аргументи відхиляє та не визнає їх поважними з об`єктивно незалежних від апелянта причин, оскільки покликання заявника на обставини стосовно перебування в.о. директора Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м. Миколаїв у щорічній основній відпустці не може вважатися єдиною поважною підставою для неподання доказів суду першої інстанції в строки, встановлені законом та можливості суду апеляційної інстанції прийняти додаткові докази у справі, які не були предметом розгляду суду першої інстанції..
Суд апеляційної інстанції зауважує, що учасники справи, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків, мають діяти вчасно та в належний спосіб, дотримуватися своїх внутрішніх правил і процедур, положень норм процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їх порушення, уникати або шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань відтермінувати виконання своїх процесуальних обов`язків.
Тому колегія суддів констатує, що перебування у відпустці посадової особи відповідача, відповідальної за супроводження судових справ та ведення електронного кабінету, не дає підстав для висновку про наявність об`єктивних непереборних обставин, які б перешкоджали своєчасному поданні відзиву та необхідних документів у цій справі, бо на період відпустки конкретної посадової особи в установі повинні залишатися інші посадові особи, які мають повноваження щодо представництва інтересів юридичної особи в судах, а тому відповідачем не доведено винятковості випадку неможливості подання таких доказів до та/або під час розгляду справи в суді першої інстанції, з урахуванням того, що у відповідача, який зацікавлений в позитивному вирішенні справи на свою користь, не було перешкод в представленні суду усіх доказів після звернення позивача з позовом, копію якого ним було отримано у встановленому порядку.
Так, виходячи із правил доказування у господарському процесі, закріплених в ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, а також принципів змагальності сторін у господарському процесі, судова колегія зазначає, що подання тих чи інших доказів стосовно обставин, які мають значення для справи, обмежується встановленими законом процедурами та строками. При цьому, як вже зазначалося вище, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього.
Вказане стосується і письмових документів, долучених до клопотання про залучення доказів, тому судова колегія зазначає, що прийняття та надання таким документам правової оцінки судом апеляційної інстанції є неможливим з огляду на вимоги процесуального закону.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що заявник не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання доказів в суді апеляційної інстанції, а саме, ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки таким доказам (аналогічна позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №904/3582/18, від 04.04.2019 у справі №918/329/18).
Крім того, колегія суддів зазначає, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції у формулюванні стороною своїх заперечень, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява №3236/03, п. 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 року у справі №915/959/25 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.09.2025 року у справі №915/959/25 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи належними засобами доказування наступні обставини.

14.09.2023 Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області), м.Одеса було виявлено факт адміністративного та цивільно-правового характеру у вигляді самовільного пошкодження 16 зелених насаджень до неприпинення росту в межах населеного пункту м. Миколаєва по вул.Курортна, буд.14-А на території Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи - інтернат І-ІІІ ступеня №7 Миколаївської обласної ради (нове найменування - Комунальний заклад “Миколаївський обласний академічний ліцей “Відродження” Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв), а саме, дерев породи “Тополь”, діаметром у корі біля шийки кореня 85 см, 60 см, 45 см, 70 см, 78 см, 70 см, 70 см, 78 см, 70 см, 54 см, 40 см, 70 см, 87 см, 64 см, 80 см та 87 см, без відповідного дозволу, про що державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Південно-Західного округу складено протокол про адміністративне правопорушення №000184 від 14.09.2023. 
В подальшому, на підставі вказаного протоколу державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Південно-Західного округу винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №000184 від 15.09.2023 та притягнуто директора Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи - інтернату І-ІІІ ступеня №7 Миколаївської обласної ради ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.
В судовому порядку вказана постанова не оскаржувалась, а сума штрафу ОСОБА_5 була сплачена в добровільному порядку, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.3222366707.1 від 27.09.2023 року. 
Позивач вказує, що в результаті протиправних дій відповідача, які виразилися в незаконній порубці зелених насаджень до ступеня неприпинення росту, державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Південно-Західного округу було проведено розрахунок розміру шкоди, відповідно до якого загальна сума завданої шкоди становить 42 850 грн.
Розрахунок розміру шкоди, заподіяної зеленим насадженням, виконано відповідно до додатку №1 до постанови Кабінету Міністрів України №559 від 08.04.1999 (із змінами, внесеними згідно постановам Кабінету Міністрів України №1789 від 28.12.2001 та №111 від 01.02.2012) “Про такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної зеленим насадженням у межах міст та інших населених пунктах”.
З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з претензією №144 від 04.10.2023, в якій пропонував останньому добровільно відшкодувати державі 42 850 грн шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок пошкодження зелених насаджень.
Така претензія була отримана відповідачем 12.10.2023, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Позивача зазначає, що вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.
Позивач стверджує, що на даний час сума завданих довкіллю збитків у розмірі 42850 грн відповідачем не сплачена, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
Інших належних та допустимих доказів матеріали справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок пошкодження зелених насаджень у розмірі 42 850 грн.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 66 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
Відповідно до Положення про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, затвердженого наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України №230 від 07.04.2020, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2020 за №350/34633 (далі – Положення), Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) є міжрегіональним територіальним органом Держекоінспекції та їй підпорядковується.
Згідно з розділом ІІ Положення, Інспекція пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами (пункт 9); вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах (пункт 10).
Державна екологічна інспекція Південно-західного округу є єдиним органом у межах територіальної юрисдикції Миколаївської та Одеської областей стосовно реалізації повноважень щодо відшкодування завданих довкіллю збитків.
За приписами ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України “Про благоустрій населених пунктів”, охороні та відновленню підлягають усі зелені насадження в межах населених пунктів під час проведення будь-якої діяльності, крім зелених насаджень, які висаджені або виросли самосівом в охоронних зонах повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв.
Частиною 3 ст.28 Закону України “Про благоустрій населених пунктів” визначено, що видалення дерев, кущів, газонів і квітників здійснюється в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №1045 від 01.08.2006, затверджено Порядок видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах (далі - Порядок).
Відповідно до п.3 Порядку, видалення зелених насаджень на території населеного пункту здійснюється за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради (далі – компетентний орган) на підставі ордера.
В свою чергу, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 Закону України “Про благоустрій населених пунктів”, на об`єктах благоустрою забороняється виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом; самовільно влаштовувати городи, створювати, пошкоджувати або знищувати газони, самовільно висаджувати та знищувати дерева, суші тощо.
Крім того, п.3 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затвердженого наказом Міністерства будівництва та архітектури та житлово-комунального господарства України №105 від 10.04.2006, встановлена заборона на самовільне пошкодження дерев, кущів, квітників та газонів на об`єктах благоустрою зеленого господарства.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.26 Закону України “Про рослинний світ”, охорона рослинного світу забезпечується встановленням юридичної відповідальності за порушення порядку охорони та використання природних рослинних ресурсів.
Частиною 2 ст.40 Закону України “Про рослинний світ” встановлено, що відповідальність за порушення законодавства про рослинний світ несуть особи, винні у протиправному знищенні або пошкодженні об`єктів рослинного світу.
Згідно ч.1 ст.167 Цивільного кодексу України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Статтею 170 Цивільного кодексу України встановлено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі (ч.1 ст. 69 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”).
Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду унормовані ст.1166 Цивільного кодексу України. 
За приписами вказаної норми, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у спорі про відшкодування заподіяної шкоди, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
Так, ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Загальними підставами для покладення відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду, за змістом ст.1166 Цивільного кодексу України, є: протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду, шкідливий результат такої поведінки, тобто настання, наявність самої шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та вина особи у заподіянні шкоди.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В свою чергу, відповідач повинно довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.
Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.
Так, Державна екологічна інспекція Південно-західного округу (Миколаївська та Одеська області), м. Одеса, посилаючись на те, що Комунальним закладом “Миколаївський обласний академічний ліцей “Відродження” Миколаївської обласної ради, м. Миколаїв не відшкодовано збитки, завданні навколишньому середовищу внаслідок пошкодження зелених насаджень до ступеня неприпинення росту, які перебувають під охороною держави, останній має нести матеріальну відповідальність у повному обсязі, тому звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача шкоди в розмірі 42 850 грн.
Судова колегія зауважує, що у відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки, за загальним правилом, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).
Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області), м. Одеса за наслідком рубки дерев було здійснено заміри по встановленню суми шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, за наслідком чого здійснено її розрахунок.
Розмір шкоди, нанесений відповідачем державі, розрахований державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) відповідно до додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України №559 від 08.04.1999, якою затверджено такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної зеленим насадженням у межах міст та інших населених пунктах, та становить 42850 грн.
Контррозрахунку розміру шкоди, завданої внаслідок незаконної вирубки дерев відповідачем до суду першої інстанції не надано, наявний в матеріалах справи розрахунок не спростовано належними засобами доказування.
З огляду на це колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розрахунок шкоди, завданий державі внаслідок самовільної рубки дерев, здійснено правомірно у відповідності до вимог чинного законодавства.
В свою чергу, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в деліктних зобов`язаннях вина завдавача шкоди презюмується. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Як вірно встановлено господарським судом та підтверджено матеріалами справи, вина відповідача у скоєнні правопорушення по заподіянню шкоди державі, підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення №000184 від 14.09.2023, постановою про накладення адміністративного стягнення №000184 від 15.09.2023, розрахунком розміру шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження до ступеня неприпинення росту 16 дерев породи “Тополь” діаметром у корі: 85 см, 60 см, 45 см, 70 см, 78 см, 70 см, 70 см, 78 см, 70 см, 54 см, 40 см, 70 см, 87 см, 64 см, 80 см, 87 см.
Колегія суддів зауважує, що вказані докази є належними та допустимими для встановлення факту вчинення правопорушення природоохоронного законодавства та завдання державі шкоди у вигляді самовільного пошкодження зелених насаджень до неприпинення росту. При цьому, факт добровільної сплати штрафу та неоскарження вищезазначеного протоколу свідчить про конклюдентні дії відповідача щодо підтвердження факту скоєння адміністративного правопорушення.
Під час розгляду справи у місцевому господарському суді відповідачем не надано доказів відсутності його вини у пошкодженні до ступеня неприпинення росту 16 дерев породи “Тополь”.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Отже, з огляду на обставини, які викладені вище, колегія суддів дійшла висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується склад цивільного правопорушення, зокрема: протиправна поведінка відповідача, яка виражається в неналежному виконанні своїх обов`язків щодо охорони та захисту зелених насаджень; розмір шкоди завданий державі внаслідок самовільної рубки дерев, обрахований відповідно до чинних такс, затверджених постановою №559; безпосередній причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, оскільки шкода виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача через недотримання природоохоронного законодавства; а також вина відповідача, що полягає в протиправній бездіяльності та неперешкоджанні незаконному пошкодженні зелених насаджень.
З цих підстав вимога позивача про стягнення з відповідача 42580 грн майнової шкоди є обґрунтованою та правомірно була задоволена судом першої інстанції.
Доводи скаржника, що директор Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м. Миколаїв знаходилась з в щорічній основній відпустці, тому не мала можливості отримати інформацію про призначене судом засідання, оскільки не виконувала станом на 07.07.2025 свої посадових обов`язків та не мала доступу до електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що суд першої інстанції діяв в межах процесуального законодавства, копія ухвали Господарського суду Миколаївської області від 07.07.2025 про відкриття провадження у справі №915/959/25 направлена судом до електронного кабінету відповідача, яка отримання останнім 07.07.2025 о 18:46 год., про що свідчить довідка про доставку документа в кабінет електронного суду. За змістом ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. 
Положення статті 13 Господарського процесуального кодексу України прямо передбачають, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, судова колегія зазначає, що скаржник мав можливість надати всі свої заперечення щодо позову під час розгляду справи судом першої інстанції і його бездіяльність має не об`єктивні, а суб`єктивні причини, які залежали тільки від пасивної поведінки останнього щодо виконання своїх процесуальних обов`язків.
Суд також не приймає до уваги доводи скаржника стосовно того, що він не згоден з постановою про накладення адміністративного стягнення №000184 від 15.09.2023 та притягнення директора Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи - інтернату І-ІІІ ступеня №7 Миколаївської обласної ради ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 510 грн, вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки це твердження відповідача фактично зводяться до оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, що не є предметом розгляду у даній господарській справі та не належить до компетенції господарського суду. Колегія суддів наголошує, що законність постанови у справі про адміністративне правопорушення може бути перевірена виключно у порядку Кодексу України про адміністративні правопорушення та господарський суд не має повноважень оцінювати або скасовувати такі постанови.
Крім того, як вказав позивач у позовній заяві та матеріалами справи підтверджено, що в судовому порядку вказана постанова не оскаржувалась, а сума штрафу ОСОБА_5 була сплачена в добровільному порядку, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.3222366707.1 від 27.09.2023 року. 
Також, судовою колегією відхилені посилання апелянта стосовно того, що відповідальність за шкоду навколишньому природному середовищу повинна була бути покладена на особу, яка безпосередньо виконувала фізичні дії (обрізання дерев), а саме, на Фізичну особу - підприємця Грицієнко С. М., з огляду на таке.
Статтею 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» – відповідальність несуть підприємства, установи, організації, діяльність яких призвела до шкоди довкіллю. 
Отже, суб`єктом відповідальності у правовідносинах з відшкодування шкоди за таке її спричинення є не фізична особа, яка безпосередньо виконувала обрізку дерев або юридична особа, яка за договором виконувала такі роботи, а замовник/власник або балансоутримувач зелених насаджень, який організував такі роботи.
Так, зокрема, відповідно до ч.1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Посилання апелянта на те, що винною у скоєнні правопорушення визнана ОСОБА_5 , не звільняє юридичну особу від відповідальності за дії її посадової особи та не є підставою для скасування вірного рішення суду першої інстанції.
До того ж, судова колегія зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 1172 Цивільного кодексу України замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника, а тому, навіть за наявності договору з Фізичною особою – підприємцем Грицієнко С. М., відповідальність перед державою за шкоду довкіллю покладається на замовника робіт. 
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що шкода навколишньому природному середовищу заподіяна внаслідок організованої діяльності відповідача, як балансоутримувача зелених насаджень, а тому правильно поклав на нього обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу у вигляді збитків.
Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, не спростовують вищенаведених висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам позивача у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що докази, надані позивачем на підтвердження існування обставин для відшкодування відповідачем шкоди є такими, що відповідають таким стандартам, тоді як доводи, наведені скаржником, не підтверджені такими доказами і останній не довів суду належними засобами доказування наявність обставин для відмови у відшкодуванні 42 850 грн шкоди, спричиненої ним вирубкою зелених насаджень. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що всі істотні обставини справи судом першої інстанції встановлені вірно, з огляду на що рішення суду першої інстанції скасування або зміни не потребує.
Тому колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядалося в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, а, відтак, підстави для скасування чи зміни судового рішення у даному випадку відсутні.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 року у справі №915/959/25 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 року у справі №915/959/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального закладу Миколаївський обласний академічний ліцей «Відродження» Миколаївської обласної ради, м.Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 року у справі №915/959/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 року у справі №915/959/25 залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 19.01.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Н.С. Богацька

Я.Ф. Савицький