Справа № 468/1939/25
2/468/68/26

БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
56101 Миколаївська область м. Баштанка вул. Полтавська 43

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Муругова В.В., за участю секретаря судового засідання Зарванської Л.В., представника відповідача Бітюри А.А. (в режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка цивільну справу №468/1939/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_1 02.03.2025 року був укладений кредитний договір, за яким кредитодавець надав відповідачу кредит в сумі 40 000 грн. строком на 360 днів з умовою сплати процентів за його користування в розмірі 0,95% в день. 
Відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснював повні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач істотно порушив умови договору та не виконав взяті на себе зобов`язання, то за кредитним договором №5354745 від 02.03.2025 року станом на 19.08.2025 року утворилась заборгованість в сумі 128 980 грн, з яких: 40 000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 64 980 грн – заборгованість за процентами, 4000 грн – комісія за видачу кредиту, 20 000 грн - штраф, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Позов надійшов до суду 27.08.2025 року (сформований в системі «Електронний суд» 26.08.2025 року).
03.09.2025 року за відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

21.10.2025 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача заперечив проти задоволення позову, оскільки позивач не надав первинні облікові документи, банківські виписки на підтвердження розміру заборгованості. Крім того представник відповідача вважав нікчемною умову про нарахування комісії в сумі 1500 грн відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» з врахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові №496/3134/19 від 13.07.2022 року.

27.10.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав про необхідність задоволення його клопотання про витребування доказів в АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів, натомість позивач долучив до позовної заяви інші докази укладення договору та надання відповідачу кредиту. Позивач вважає, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові №496/3134/19 від 13.07.2022 року щодо нікчемності комісії не стосується комісії за надання кредиту. 

За клопотанням позивача ухвалами від 03.11.2025 року та від 12.12.2025 року витребувані додаткові докази в АТ КБ «ПриватБанк».
25.12.2025 року витребувані докази надійшли до суду.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлялася шляхом публікації оголошення про виклик на веб-порталі судової влади України.

Представник відповідача при розгляді справи в суді заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості; копію анкети-опитувальника від 02.03.2025 року; копію паспорту споживчого кредиту від 02.03.2025 року; копію договору №5354745 від 02.03.2025 року з додатками; копію відомостей про підтвердження процедури укладення електронного договору від 28.05.2025 року; копію повідомлення ТОВ «Пейтек» від 14.07.2025 року; копію договору про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку від 03.01.2024 року з додатками; копію вимоги від 18.07.2025 року; копію публічної пропозиції від 21.11.2023 року з додатком; копію правил надання коштів у позику; копію посвідчення ОСОБА_1 ; повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 17.12.2025 року; виписку по рахунку ОСОБА_1 ), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено, що 02.03.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_1 в електронній формі був укладений кредитний договір №5354745, за яким кредитодавець надав відповідачу кредит у сумі 40 000 грн, переказавши її на відкритий на ім`я відповідача банківський рахунок в АТ КБ «ПриватБанк», з умовою його повернення та сплати комісії за надання кредиту в сумі 4000 грн, фіксованих процентів в розмірі 0,95% за кожен день користування кредитом (по 380 грн в день). Строк кредитування був визначений сторонами в 360 днів, до 24.02.2026 року. 

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно із ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч.2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За такого укладення договору в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора прирівнюється до укладення договору в письмовій формі.
При цьому позивач надав відповідні докази укладення з відповідачем такого договору в електронній формі (договір про надання кредиту, оферту до договору, акцепт до договору, паспорт споживчого кредиту, візуальну форму послідовності дій клієнта, анкету клієнта, інформаційну довідку про платіж).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже в даному випадку укладений 02.03.2025 року кредитний договір є правомірним за презумпцією, спростувати яку відповідно до принципу змагальності має саме відповідач, і очевидним є те, що така презумпція не може бути спростована лише заявленням заперечень проти позову без надання належних достатніх та допустимих доказів, які б спростували таку презумпцію. Натомість відповідач жодних доказів проти заявленого до нього позову на надав, тим самим не спростував вказану вище презумпцію.
Крім того відповідно до постанови Великої Плати Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі № 916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
У зв`язку з вказаним вище, наданими сторонами доказами та встановленою законом презумпцією, суд вважає встановленим те, що 02.03.2025 року між сторонами за допомогою одноразового ідентифікатора був укладений кредитний договір №5354745 в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 40 000 грн строком на 360 днів, до 24.02.2026 року, з умовою його повернення та сплати комісії за надання кредиту в сумі 4000 грн, фіксованих процентів в розмірі 0,95% за кожен день користування кредитом (по 380 грн в день). 
При цьому з наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахунку слідує, що дійсно на рахунок відповідача 02.03.2025 року був зарахований переказ в сумі 40 000 грн.

Також з врахуванням вказаної вище презумпції правомірності правочину, оспорюючи правомірність укладеного між сторонами правочину в частині відповідності умов про сплату комісії за надання кредиту в сумі 4000 положенням закону, відповідач має спростувати таку презумпцію правомірності правочину, пред`явивши відповідний позов до суду, в межах же даного позову суд не має правових підстав вирішувати питання щодо недійсності окремих умов договору, які з точки зору закону є оспорюваними. 
Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові №496/3134/19 від 13.07.2022 року, на який посилається представник відповідача, обґрунтовуючи нікчемність умови договору про нарахування комісії, не є релевантним обставинам даної справи, оскільки стосується нікчемності умов договору про нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості, яка включає плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає не частіше одного разу на місяць. В даній же справі умови кредитного договору стосуються не комісії з обслуговування кредиту, а разової комісії за надання кредиту, щодо нікчемності якої Верховний Суд у вказаній вище справі не висловлювався. 

Заборгованість відповідача за кредитним договором згідно з розрахунками позивача становить 128 980 грн, з яких: 40 000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 64 980 грн – заборгованість за процентами, 4000 грн – комісія за видачу кредиту, 20 000 грн - штраф.
Заборгованість за тілом кредиту, процентами та комісією позивачем розрахована відповідно до умов договору, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 

Проте що стосується вимоги позивача про стягнення штрафу за вказаним договором в сумі 20 000 грн, то відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Оскільки вказаний вище кредитний договір в даній справі був укладений в березні 2025 року, тобто в період дії в Україні воєнного стану, то вся нарахована за таким договором неустойка та передбачені ст. 625 ЦК України нарахування не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. 

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором №5354745 від 02.03.2025 року станом на 19.08.2025 року в сумі 108 980 грн, з яких: 40 000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 64 980 грн – заборгованість за процентами, 4000 грн – комісія за видачу кредиту.

Згідно зі ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 84 %, тому з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2034,82 грн. (2422,40 грн. х 84 %). 

На підставі викладеного та керуючись ст. 12; 13; 81; 264; 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» в рахунок погашення заборгованості за договором №5354745 від 02.03.2025 року 108 980 (сто вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят) гривень.

В задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за договором – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» 2034 (дві тисячі тридцять чотири) гривні 82 копійки в рахунок відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було проголошене скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (вул. Дніпровська Набережна, 25 приміщення 318 м. Київ, ідентифікаційний код 42753492);
Відповідач: ОСОБА_1 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Повне судове рішення складене 30.01.2026 року. 
суддя: