Дата документу 25.11.2025 Справа № 2-134/10

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 2-134/10         Головуючий у І інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1704/25         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Гончар М.С., 
        Кухаря С.В.,
секретар: Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року у справі за заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк»; заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Центральний відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання,-
В С Т А Н О В И Л А:        

У червні 2025 року АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
В обґрунтування заяви зазначено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2010 у справі № 2-134/10 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволені позовні вимоги АТ «Ощадбанк» та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом у сумі 216431,42 грн, судові витрати в сумі 1950 грн, а також з ОСОБА_1 – 4425 грн штрафу. 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.06.2010 апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишені без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2010 залишено без змін. 
На виконання вищезазначеного рішення суду, 26.07.2010 Жовтневий районний суд м. Запоріжжя видав виконавчі листи, які неодноразово пред`являлися до органів ВДВС за місцем реєстрації боржників для примусового виконання. 
На виконанні приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. перебуває виконавче провадження № 65958265, відкрите щодо виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 26.07.2010 у справі № 2-134/2010 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом. Станом на 02.06.2025 виконавче провадження триває. 
У травні 2024 року з метою з`ясування стану виконавчого провадження, боржником у якому є ОСОБА_1 , банк направив звернення про перевірку виконавчого провадження на адресу Центрального ВДВС у м. Запоріжжі. 
03.03.2025 на адресу банку надійшов лист Центрального ВДВС у м. Запоріжжі від 21.02.2024 № 11538/6, в якому зазначено, що 27.03.2015 державний виконавець прийняв постанови про повернення стягувачу виконавчих документів зі стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, штрафу та судових витрат. 
Банк зазначав, що ні постанови, ні оригінали виконавчих листів на адресу стягувача не надходили, що позбавило його пред`явити їх до виконання. 
На думку заявника, з вищевикладеного можна зробити висновок, що виконавчі документи відносно боржника ОСОБА_1 загублені при пересилці, однак, дублікати виконавчих листів органи ДВС не отримували. 
Станом на 02.06.2025 рішення суду не виконано, заборгованість не погашена. 
Крім того, 27.03.2018 закінчився термін пред`явлення виконавчих листів щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, штрафу та судових витрат до виконання.
За твердженням заявника, строк для пред`явлення виконавчих документів до виконання пропущений з поважних причин і підлягає поновленню, оскільки у період з 12.03.2020 до 30.06.2023 діяв карантин, пов`язаний з протидією поширенню коронавірусу COVID-19, у зв`язку з чим, керівництво банку ухвалило рішення про дистанційну роботу працівників відділів, у т.ч. юридичного відділу та відділу реструктуризації заборгованості та стягнення. Довідки для проїзду у громадському транспорті працівники цих відділів не отримували, що позбавило їх можливості здійснювати виїзд до місця роботи, державних органів (у т.ч. ВДВС) та поштових відділень. З 24.02.2022 введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Стан війни створює об`єктивні перешкоди для реалізації прав на судовий захист.
Посилаючись на означені обставини, АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» просило суд поновити строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів та видати АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» дублікати виконавчих листів від 26.07.2010 у справі № 2-134/2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитом у сумі 216431,42 грн, штрафу – 4425,00 грн та судових витрат у розмірі 1950 грн.
Ухвалою Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду, АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року скасуватита ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи своєї заяви, АТ «Ощадбанк» зазначає, що сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено. Посилаючись на карантин, пов`язаний з протидією поширенню коронавірусу COVID-19 та воєнний стан, скаржник зазначає, що порушення ВДВС порядку і строків надіслання документів виконавчого провадження, несвоєчасне надання відповіді на звернення стягувача позбавило банк можливості своєчасно отримати вищезазначені документи та вжити заходів для повторного пред`явлення їх до виконання або звернутися до суду з заявою про видачу дублікату. З огляду на тривалий час, який стягувач витратив на з`ясування місцезнаходження виконавчого листа та стан виконавчого провадження, скаржник вважає, що строк для пред`явлення пропущений з поважних причин, тому його слід поновити.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 194-203). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Перед початком розгляду справи суддя-член колегії Гончар М.С. повідомила про відсутність підстав для її відводу (самовідводу) на підставі п. 5 ч. 1 статті 36 ЦПК України, у зв`язку з тим, що суддя суду першої інстанції ОСОБА_3 приходиться рідною племінницею вітчима судді-члена колегії Гончар М.С. Однак, вказана ступінь родинних відносин не є підставою для відводу (самовідводу) судді, оскільки особи не є членами сім`ї або близькими родичами, так як відносини з вітчимом припинені після смерті матері, а з суддею суду першої інстанції суддя-член колегії Гончар М.С. має робочі відносини.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала суду відповідає з огляду на таке.
Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу дублікату виконавчих документів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що виявлення втрати виконавчого документу через десять років після пред`явлення його на виконання до органів виконавчої служби, в сукупності з тими фактами, що стягувач не здійснював жодних дій для з`ясування стану виконання судового рішення, перевірки існування виконавчого документу, не може бути поважною причиною пропуску строку пред`явлення виконавчих листів до виконання. Стягувач не надав належних доказів, які об`єктивно давали б можливість суду зробити висновок про підтвердження поважності причин пропуску для пред`явлення виконавчого документа.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2010 задоволено позов ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Орджонікідзевського відділення № 7717 м. Запоріжжя до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Орджонікідзевського відділення № 7717 м. Запоріжжя заборгованість за кредитним договором у розмірі 216431,42 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Орджонікідзевського відділення № 7717 м. Запоріжжя штраф за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором та договором поруки у розмірі 4425 грн; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Орджонікідзевського відділення № 7717 м. Запоріжжя судовій збір у розмірі 1700 грн, витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 250 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.06.2010 заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2010 в цій справі залишене без змін. 
26.07.2010 на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2010 у справі № 2-134/2010 видано виконавчі листи.
04.06.2024 АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» засобами поштового зв`язку на адресу Центрального ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направило листа № 55/5.4-04/64132/2024 від 30.05.2024 про перевірку виконавчого провадження щодо виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2010 р. по справі № 2-134/10 та стягнуті суми за виконавчими листами стосовно боржника ОСОБА_1 
07.02.2025 АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» надіслало на адресу Центрального ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скаргу № 55/5.4-03/10233/2025 від 27.01.2025, в якій повідомлено, що звернення АТ «Ощадбанк» розглянуто не було, відповідь на адресу стягувача не надходила. Товариство просило провести перевірку виконавчого провадження щодо виконання виконавчих листів № 2-134/2010, виданих Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 26.07.2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованості за кредитом у сумі 216431,42 грн, судового збору в сумі 1700 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 250 грн та 4425 грн штрафу, та надіслати на адресу стягувача письмову інформацію про хід виконання виконавчого провадження, вжиті виконавчі дії щодо виконання рішення суду та стягнуті суми за виконавчими листами. 
Згідно з листом Центрального ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 11538/6 від 21.02.2024, на примусовому виконанні у відділі перебували виконавчі провадження: № 44966703 з примусового виконання виконавчого листа № 2-134/2010, виданого 26.07.2010 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суми боргу в розмірі 4425 грн; № 44968335 з примусового виконання виконавчого листа № 2-134/2010, виданого 26.07.2010 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суми боргу в розмірі 1950 грн; № 44968339 з примусового виконання виконавчого листа № 2-134/2010, виданого 26.07.2010 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суми боргу в розмірі 216431,42 грн. 27.03.2015 державний виконавець прийняв постанови про повернення вказаних виконавчих документів стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону на момент прийняття рішення). Виконавчі документи були направлені на адресу стягувача ПАТ «Державний ощадний банк України», зазначену у виконавчих документах, а саме: 69098, м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд. 149, проте надати підтвердження не має можливості, оскільки відповідно до ст. 128 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, строк зберігання реєстрів на відправлену кореспонденцію складає 1 рік. 
На час повернення виконавчого документа стягувачеві (постанова від 27.03.2015) діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV). Тоді як на час звернення заявника до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно з п. 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII) виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення п. 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, свідчить про те, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Для цього п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплив на час набрання ним чинності (правова позиція Верховного Суду у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 522/11429/13-ц та у постанові від 18 травня 2020 року у справі №2-9/11).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження» № 606-XIV у редакції, чинній на час ухвалення постанови про повернення виконавчого документа, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону № 1404-VIIІ).
У ч. 1 ч. ст. 22 Закону № 606-XIV визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів 
(посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. 
Строки,   зазначені   у   частині   першій   цієї  статті, встановлюються для: виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення (п. 1 ч. 2 ст. ст. 22 Закону № 606-XIV).
За приписами Закону № 606-XIV пред`явленням виконавчого документа до виконання переривається процесуальний строк для його пред`явлення до виконання. Час, що минув до переривання строку пред`явленням виконавчого документа до виконання, до нового строку не зараховується.
Судом встановлено, що виконавчі листи видані 26.07.2010 зі строком пред`явлення їх до виконання до 23.06.2013, тобто три роки, як те було передбачено п. 1 ч. 1 статті 21 Закону № 606-XIV в редакції, що діяла на той час.
Згідно з підпунктом 17.4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) зроблено висновок, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується».
Отже, враховуючи повернення виконавчих листів стягувачу постановою державного виконавця від 27.03.2015 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону на момент прийняття постанови, строк пред`явлення їх до виконання сплинув 28.03.2018.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок, що якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року в справі № 186/871/14-ц (провадження № 14-97цс24) вказано, що аналіз підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (підпункт 19.4 підпункту 19 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України) дає підстави для висновку про те, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого документа є його втрата. Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого документа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Таким чином, дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено. Однією з підстав можливості видачі дубліката виконавчого документа є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що розділ VI ЦПК України (розділ V ГПК України) врегульовує розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) [розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у господарських справах]. Розгляд таких процесуальних питань не є окремим видом судового провадження, а є виконанням судових рішень як заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав. Отже, видача дубліката виконавчого документа є процесуальним питанням, пов`язаним з виконанням судових рішень (стаття 370 розділу VI ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року), яке Законом від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII винесено в розділ ХІІІ «Перехідні положення» чинної редакції ЦПК України у зв`язку із запровадженням порядку видачі судом виконавчого документа в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.
Розділ VI ЦПК України (розділ V ГПК України), яким врегульовано вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судового рішення, не передбачає відкриття / відмови у відкритті / закриття провадження у справі під час вирішення таких питань. Заява (подання державного / приватного виконавця) з процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних (господарських) справах, у тому числі і про видачу дубліката виконавчого документа, підлягає розгляду без відкриття провадження у справі. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду виснує, що розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, у тому числі і заміна стягувача у виконавчому провадженні, і видача дубліката виконавчого документа, є триваючими правовідносинами до тих пір, поки судове рішення не буде виконане в порядку, передбаченому законом. Тому державний / приватний виконавець чи заявник має право звертатися до суду з відповідним поданням, заявою, направленими на виконання статті 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, стільки раз, скільки це необхідно, аби виконати судове рішення (за винятком випадків, передбачених статтею 44 ЦПК України)».
Разом з тим, основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. Постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Апеляційний суд акцентує увагу, що з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності учасник справи, який ініціює перед судом вирішення певного процесуального питання, зокрема про видачу дублікатів виконавчих документів, зобов`язаний обґрунтувати відповідні підстави для його вирішення судом та підтвердити їх доказами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, серед іншого, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Необхідною умовою для поновлення судом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є поважність причини його пропуску позивачем у справі (ч. 1 ст. 433 ЦПК України). Разом з тим, доказування наявності обставин, які зумовили пропуск такого строку, за приписами статті 81 ЦПК України, покладається на заявника. 
Колегія суддів вважає, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і підтверджені належними доказами.
Натомість заява АТ «Ощадбанк» не містить безумовних ґрунтовних доводів для поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, які б свідчили про об`єктивні складнощі заявника для вчасного вчинення вказаної процесуальної дії.
Обґрунтовуючи причини пропуску строку, товариство посилалося на карантин, пов`язаний з протидією поширенню коронавірусу COVID-19, введення воєнного стану, а також порушення ВДВС порядку і строків надіслання документів виконавчого провадження, несвоєчасне надання відповіді на звернення стягувача, що позбавило банк можливості своєчасно отримати вищезазначені документи та вжити заходів для повторного пред`явлення їх до виконання або звернутися до суду з заявою про видачу дублікату
Однак, колегія суддів зазначає, що з огляду на встановлені обставини та надані суду докази, такі причини пропуску товариством строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання не є поважними, тому відсутні підстави для його поновлення з підстав, зазначених у заяві.
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі - Закон    № 540-ІХ), який набрав чинності 02 квітня 2020 року продовжено позовну давність на період карантину. Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Отже, положеннями пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України подовжено строки позовної давності, що не стосується строків пред`явлення виконавчих листів до виконання. 
Крім того, як неодноразово зазначав у своїх постановах Верховний Суд, сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу дій протягом установленого законом строку. Сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості звернення до суду в розумні строки у зв`язку із запровадженням такого не може вважатися поважною причиною пропуску цих строків.
Доказів зупинення роботи АТ «Ощадбанк» чи окремих його відділів ні під час дії карантинних обмежень, ні у час воєнного стану, товариство суду не надало, а посилання скаржника на дистанційну роботу працівників юридичного відділу не може бути об`єктивною причиною пропуску строку пред`явлення виконавчих листів до виконання, що не залежала від скаржника, оскільки звернення АТ «Ощадбанк» до органів ДВС у 2025 року, в копії надане до суду, здійснене засобами поштового зв`язку, тому відсутні підстави вважати, що товариство було позбавлене права на таке звернення раніше без необхідності фізичної присутності представників банку в органах ДВС.
Крім того, колегія суддів зауважує, що карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, діяв у період з 12.03.2020 до 30.06.2023, воєнний стан введено Указом президента України з 24.02.2022, натомість судом встановлено і не заперечував скаржник, що строк пред`явлення виконавчих листів до виконання завершився ще у березні 2018 року, тобто майже за два роки до встановлення карантинних обмежень і майже чотири роки від часу введення воєнного стану.
Інших причин для поновлення строку заява не містить.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що АТ «Ощадбанк» не довело поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, у зв`язку з чим, суд не мав правових підстав для задоволення вказаної заяви.
Розглядаючи підстави поновлення строків, ЄСПЛ неодноразово вказував, що однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, аби дізнатися про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 26.04.2007 у справі "Олександр Шевченко проти України" та "Трух проти України" (ухвала) від 14.10.2003). Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі "Пономарьов проти України").
Заявник не зазначив жодних об`єктивних поважних причин, які б унеможливлювали чи створювали йому перешкоди звернутися до виконавчої служби з запитом щодо відкриття та стану виконавчого провадження в розумний строк після пред`явлення виконавчих листів до виконання, а не більше, ніж через десять років, як те встановлено судом. 
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 зі справи "Пономарьов проти України" роз`яснив, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
В рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, вони фактично дублюють доводи відзиву на заяву, яким суд надав належну оцінку, перевіривши обставини справи належним чином.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Також ЄСПЛ неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, апеляційна скарга не містить. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувану ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» слід залишити без задоволення, а ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» – залишити без задоволення.
Ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 05 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: