ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2287/26 Справа № 193/1152/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томинець О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 193/1152/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року, яке ухвалено суддею Томинцем О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 жовтня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Лозно-Олександрівка Білокуракинського району Луганської області. З моменту народження, він постійно проживав на території України в Луганській області, але паспорт громадянина України не отримав, мав паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , виданий 28.04.1983 Білокуракинським РВВС Луганської області, який був ним втрачений.
У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, вони із дружиною опинились в окупації. Отримавши посвідчення особи на повернення в Україну та після тривалих поневірянь, лише у липні 2025 вони з дружиною змогли потрапити на підконтрольну Україні територію, де на даний час проживають у Криворізькому районі Дніпропетровської області. 
Таким чином, на даний час у нього відсутній документ, який підтверджує факт реєстрації постійного місця проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
При його зверненні із заявою про первинне оформлення паспорта громадянина України до відділу № 9 у м. Кривому Розі ГУДМС України в Дніпропетровській області, 24.07.2025 йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України.
У зв`язку з неможливістю отримати паспорт громадянина України, заявник змушений звернутися до суду із цією заявою та просив суд: встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року).
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року заяву задоволено.
Установлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_2 у смт. Лозно-Олександрівка Білокуракинського району Луганської області, на території України станом на 24 серпня 1991 року.
В апеляційній скарзі заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, посиаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні відомості, які достовірно підтверджують факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року. Так, у трудовій книжці містяться відомості щодо сезонного та тимчасового працевлаштування ОСОБА_1 , а тому факт його роботи на території України не може свідчити про його постійне проживання на території України. При цьому, в свідоцтві про народження дитини місцем проживання батька – ОСОБА_1 вказано: АДРЕСА_1 . Також, відомості щодо місця проживання ОСОБА_1 на території російської федерації зазначені й у актовому записі про реєстрацію шлюбу, станом на 19.09.1992 року. 
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, заявник ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Скочко О.А., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області – Попенко Ю.К., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката Скочко О.А., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у смт. Лозно-Олександрівка Білокуракинського району Луганської області, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 1965 року 10 місця 22 числа зроблено відповідний запис за № 37, що підтверджено свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_2 від 05.12.2002 (а.с.8).
ОСОБА_1 , із досягненням віку, ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року, серії НОМЕР_1 , про що свідчить копія Форми №1 на видачу паспорту, яка містить відомості про те, що заявник постійно проживав у СРСР по АДРЕСА_2 (а.с. 15).
19.09.1992 заявник уклав шлюб із гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 19.09.1992, видане Овчаровською сільською радою Троїцького району Луганської області (а.с. 9).
ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя народився син – ОСОБА_3 , місце народження згідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_4 від 03.07.1993, - с. Овчарово Троїцького району Луганської області, а у графі батько вказаний заявник, його національність вказана «українець» (а.с. 10).
Згідно записів трудової книжки, серії НОМЕР_5 заповненої 28.03.1988 на ім`я ОСОБА_1 відділом кадрів коксохімічного заводу республіканського промислового об`єднання «Укркокс» відображена його трудова діяльність винятково на території УРСР та України, зокрема, із записів за порядковими №№ 7,8, 13, міститься запис про роботу ОСОБА_1 на сезонних роботах за період з 04.06.1990 по 30.11.1990 та з 01.04.1992 по 05.11.1992 у когоспі "Заріччя" Білокуракинського району Ворошилоградської (нині Луганської) області УРСР. Також, із записів трудової книжки за № 9 та 10 від 20.04.1991 міститься запис про тимчасое прийняття ОСОБА_1 на будівельні роботи згідно договору до колгоспу "Зоря" Білокуракинського району Ворошилоградської області УРСР, де він пропрпцював до 27.11.1991. Після звільнення з 05.11.1992 з колгоспу «Заріччя» ОСОБА_1 працював на Солідарненському елеваторі, також розташованого в Луганській області (а.с. 23-24).
Згідно акту про встановлення факту проживання без реєстрації, складеного депутатами Вакулівської сільської ради та старостою Нововасилівського СО Криворізького району Дніпропетровської області у присутності свідка-сусіда ОСОБА_4 від 08.08.2025, заявник ОСОБА_1 фактично проживає без реєстрації місця проживання, за адресою: АДРЕСА_3 , з 06.07.2025, разом із ним проживає і його дружина ОСОБА_5 (а.с.20).
Як вказував заявник, у зв`язку із потребою в оформленні паспорта громадянина України він звернувся до відділу № 9 у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, однак листом йому було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України та рекомендовано звернутись до суду (а.с. 21-22).
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявник ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами факт свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який необхідний йому для отримання паспорта громадянина України, і встановлення цього юридичного факту не пов`язане з вирішенням іншого спору про право. Суд встановив, що ОСОБА_1 , з моменту народження, постійно перебував та проживав на території України, всю свою трудову діяльність здійснював на підприємствах, розташованих у Луганській області, створив сім`ю в Україні, з якою проживав також на території Луганської області, та лише внаслідок вторгнення рф на територію України 24.02.2022, він разом із дружиною опинився в окупації, і з метою повернення на територію України він, 03.07.2025, був вимушений в`їхати на територію Білорусії, про що свідчить відповідна відмітка у посвідченні особи на повернення до України серії СR 385465, виданого 02.07.2025 на ім`я заявника, отримавши вказаний документ заявник на наступний день одразу перетнув кордон із Україною, повернувшись на її територію. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником доведено та підтверджено належними доказами, що станом на 24.08.1991 ОСОБА_1 постійно проживав на території України, відомостей про те, що він є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
У ч. 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.
Відповідно до статті 4 Європейської конвенції про громадянство, ратифікованої Законом України від 20 вересня 2006 року № 163-V (163-16), кожна особа має право на громадянство.
Статтею 5 Європейської конвенції про громадянство встановлено, що правила держави-учасниці, які стосуються громадянства, не повинні містити розрізнень або допускати практику, що призводять до дискримінації за ознакою статі, релігії, раси, кольору шкіри, національного чи етнічного походження. Кожна держава-учасниця керується принципом заборони дискримінації своїх громадян незалежно від того, чи вони є громадянами за народженням, чи набули свого громадянства пізніше.
Питання встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, регулюються Законом України «Про громадянство України» та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
У статті 6 Закону України «Про громадянство України» встановлено підстави набуття громадянства України. Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі Порядок), для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Згідно з п. 44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22), зробив наступні висновки:
- якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;
- у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року;
- встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку;
- сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;
- лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.
Звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 просив суд встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності (24 серпня 1991 року), маючи на меті отримання паспорта громадянина України, а також враховуючи те, що іншого способу, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для набуття громадянства України, не передбачено.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Отже, врахувавши наведені вище норми матеріального права та дослідивши додані до матеріалів справи письмові докази щодо постійного, безперервного проживання ОСОБА_1 на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції цілком підставно задовольнив заяву останнього, встановивши цей юридичний факт.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведення заявником ОСОБА_1 факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року спростовуються дослідженими судом першої інстанцїі доказами, у їх сукупності, якими підтверджено, що ОСОБА_1 , з моменту народження, постійно перебував та проживав на території України, всю свою трудову діяльність здійснював на підприємствах, розташованих у Луганській області, створив сім`ю в Україні, з якою проживав також на території Луганської області, територію України покинув вимушено внаслідок вторгнення рф на територію України у 2022 році, однак, на теперішній час, повернувся до України.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що трудовою книжкою підтверджується лише факт виконання заявником ОСОБА_1 сезонних та тимчасових робіт на території України колегією суддів не приймаються, оскільки виконання таких робіт відбувалося послідовно та протягом тривалого часу, зокрема, з 04.06.1990 по 05.11.1992 останній працював сезонно у колгоспах "Заріччя" та «Зоря» Білокуракинського району Ворошилоградської (нині Луганської) області УРСР. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: