ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 листопада 2025 року 	м. Дніпро	справа № 340/1854/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Малиш Н.І., Баранник Н.П.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпрі  апеляційну скаргу Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області 
на ухвалу  Кіровоградського  окружного адміністративного суду   від  28.03.2025  (суддя суду першої інстанції Пасічник Ю.П.), прийняту без виклику сторін в м. Кропивницькому,  в адміністративній справі №340/1854/25  за позовом Олександрійської окружної прокуратури в інтересах держави  до Управління Житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування Олександрійської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:  фізична особа – підприємець ОСОБА_1 про   визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,  
УСТАНОВИВ:
          Кіровоградський окружний адміністративний суд ухвалою від 28.03.2025 повернув позовну заяву Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави  до Управління Житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування Олександрійської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:  фізична особа – підприємець ОСОБА_1 про   визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
          Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції Олександрійська окружна прокуратура звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм процесуального права просить ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції на продовження розгляду.
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність у прокурора права на подання адміністративного позову в інтересах держави в цій справі. 
          Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судової ухвали норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з огляду на таке.
          Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.03.2025 Олександрійська окружна прокуратура, як самостійний позивач, який діє в інтересах держави звернулась до суду із позовом до відповідача - Управління житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування Олександрійської міської ради, третя особа – ФОП ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
          Звертаючись до суду з позовом прокурор зазначив, що відповідно до п. 30 рішення Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 16.04.1999 за № 138 «Про розгляд клопотань підприємств, організацій, установ та приватних підприємців міста та внесення змін в рішення виконкому» вирішено надати в тимчасове користування на умовах оренди терміном на 1 рік за рахунок земель загального користування земельні ділянки для встановлення кіосків, зокрема приватному підприємцю ОСОБА_1 , площею 12 кв. м по АДРЕСА_1 (п.п. 30.4 вказаного рішення).
На підставі вказаного рішення 30.06.1999 між Олександрійською міською радою та ОСОБА_1 укладено відповідний договір оренди земельної ділянки, яким передано в оренду вільну від забудови земельну ділянку площею 12 кв. м із земель загального користування населеного пункту, яка знаходиться на АДРЕСА_1 . Крім того, за змістом договору земельну ділянку передано в оренду для розміщення кіоску та в разі його припинення або розірвання орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду.
Вказаний договір неодноразово поновлювався, зокрема, останній раз рішенням Олександрійської міської ради від 22.05.2015 за № 1662 «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок». Даним рішенням поновлено ОСОБА_1 на 3 роки договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 (суміжно з будинком АДРЕСА_1 ) площею 12 кв. м, наданої для обслуговування кіоску (п. 18 рішення).
На підставі вказаного рішення між Олександрійською міською радою та ОСОБА_1 22.07.2015 укладено договір оренди земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови для обслуговування кіоску, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), площею 12 кв. м (далі – Договір).
За змістом вказаного Договору орендарю передано в оренду строком на 3 роки земельну ділянку з кадастровим номером 3510300000:03:185:0025, на земельній ділянці розміщена тимчасова споруда (кіоск).
В подальшому, рішенням Олександрійської міської ради від 31.07.2018 № 541 «Про оренду земельних ділянок» поновлено ОСОБА_1 на 5 років договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_2 (суміжно з будинком АДРЕСА_1 ) площею 0,0012 га (кадастровий номер 3510300000:03:185:0025), наданої для обслуговування кіоску.
На підставі вказаного рішення між Олександрійською міською радою та ОСОБА_1 10.08.2018 укладено додаткову угоду до Договору, якою серед іншого, поновлено термін дії договору на 5 років.
Отже, останнім днем строку дії Договору є 10.08.2023.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером 3510300000:03:185:0025 площею 0,0012 га, зареєстровано право власності територіальної громади м. Олександрії в особі Олександрійської міської ради.
Крім того, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.07.2015 проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки (номер запису про інше речове право: 10526511), що підтверджується витягом з ДРРПНМ від 28.09.2023 №348441982, 25.09.2023 проведено державну реєстрацію припинення даного речового права.
Кіровоградською окружною прокуратурою під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42024122030000139 було встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці станом на 28.02.2025 фактично розташована тимчасова споруда з розміщеною на ній вивіскою «LAVASHE», яка є зачиненою, занедбаний вигляд та ознаки тривалого невикористання (копія протоколу огляду місця події від 28.02.2025 з фототаблицею додається).
Слід також врахувати і відсутність у ФОП ОСОБА_1 необхідних дозвільних
документів для встановлення тимчасової споруди.
Так, за інформацією Олександрійської міської ради у 1999 році ОСОБА_1 оформлено схему прив`язки місця встановлення тимчасового металевого кіоску (лист від 15.11.2024 №410/9/07/2).
На запит окружної прокуратури від 05.12.2024 за № 55-7625ВИХ-24 Олександрійська міська рада своїм листом від 13.12.2024 за № 448/9/07/2 між іншим повідомила, про те, що міською радою надано копії всієї наявної документації стосовно вказаної тимчасової споруди, зокрема копії відповідної схеми прив`язки від 1999 року та договору оренди землі, будь-яка інша документація щодо розміщення вказаної тимчасової споруди у розпорядженні міської ради відсутня. Крім того, у листі від 15.11.2024 №410/9/07/2 зазначено, що договір оренди земельної ділянки від 22.07.2015, укладений з ОСОБА_1 , не поновлювався, тож термін його дії сплив, та з позовом до орендаря про усунення перешкод в користуванні вищевказаною земельною ділянкою міська рада не зверталася.
Також, листом від 04.02.2025 №36/9/07/2 міська рада додатково повідомила, що ОСОБА_1 з питань оформлення або продовження паспорту прив`язки з часу встановлення нею тимчасової споруди до міської ради не зверталась.
Отже, зі змісту вказаних листів вбачається, що паспорт прив`язки у встановленому законом порядку на розміщення вказаної тимчасової споруди ОСОБА_1 взагалі не видавався.
На запит окружної прокуратури Управління ЖКГ своїм листом від 18.03.2025 №07- 194 повідомило, що рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 14.12.2023 №848 «Про демонтаж тимчасових (некапітальних) споруд» вирішено провести демонтаж ряду ТС, у т.ч. вищевказаної тимчасової споруди, яка перебуває у власності ОСОБА_1 . Підставою демонтажу зазначено відсутність дозвільних документів, самовільне розміщення тимчасової споруди.
Як зазначило в своєму листі Управління ЖКГ, ним було направлено ОСОБА_1 письмове повідомлення від 19.01.2024, проте рекомендований лист повернувся за закінченням строку зберігання. При цьому, примусовий демонтаж ТС не був виконаний у зв`язку з відсутністю фінансування, договір на демонтаж з підприємствами не укладався.
Проте, з наданих доказів поштового відправлення вбачається, що відповідне повідомлення направлялося не за місцезнаходженням ФОП ОСОБА_1 , а на іншу поштову адресу.
Прокурор  в позові зазначає, що Управління ЖКГ неналежно виконало свій обов`язок щодо повідомлення власника ТС і вже більше року не вживає жодних заходів щодо реального виконання рішення виконкому Олександрійської міської ради №848, зокрема, ним не повідомлено належним чином власника ТС, не укладено договір з КП «Чисте місто» на демонтаж ТС.
У зв`язку з наведеним він звернувся до суду з цим адміністративним позовом в порядку ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» оскільки орган, на який покладений обов`язок здійснити демонтаж тимчасової споруди, не виконує жодних дій.
Повертаючи адміністративний позов прокуратури суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до суду з цим адміністративним позовом, прокурор покликається на порушення інтересів держави у сфері належного забезпечення відповідачем рішень Олександрійської міської ради від 03.11.2023 №715 та від 05.10.2021 №293, в частині вживання заходів по демонтажу тимчасової споруди, розміщеної суміжно із житловим будинком АДРЕСА_2 на земельній ділянці з кадастровим номером 3510300000:03:185:0025. В контексті даного позову суд зазначив, що відповідно до пункту 7 розділу IV Положення про управління житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування Олександрійської міської рад, затвердженого рішенням міської ради від 21.12.2018 №:24, копія якого долучена позивачем до матеріалів позову, управління має право укладати угоди, набувати особисті майнові та немайнові права, брати зобов`язання, бути позивачем та відповідачем в суді. Відповідно до статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року № 3038-VI у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особи, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення визначенням рядка для добровільного виконання припису. У разі якщо особа у встановленні рядків добровільно не виконала вимог, встановлених у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до адміністративного суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Суд дійшов висновку, що зі змісту позову неможливо встановити, що Управління ЖКГ уникає звернення до суду з відповідним позовом про демонтаж тимчасової споруди.
          Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
          Відповідно до  статті 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною четвертою  статті 5 КАС України  передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених  Конституцією  та законами України.
За приписами ч. 2 ст. 19 Основного Закону органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно зі  ст. 131-1 Конституції України  прокуратура здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положеннями частин 3-4  статті 53 КАС України  передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених  статтею 169 цього Кодексу. 
Відповідно до частини третьої  статті 23 Закону № 1697-VІІ  прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
За положеннями частин першої, третьої цієї статті прокурор вправі представляти інтереси громадянина або держави в суді, представництво яких полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких повноважень обґрунтовуються прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.
Основний Закон та ординарні закони не дають переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак встановлюють оцінні критерії, орієнтири й умови, коли таке представництво є можливим. Здійснювати захист інтересів держави в адміністративному суді прокурор може винятково за умови, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Існування інтересу і необхідність його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не має обмежуватися тільки визначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати існування права на таке представництво або, інакше кажучи, пояснити (показати, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор, а не органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, які мають компетенцію на звернення до суду, але не роблять цього. Знову ж таки, таке обґрунтування повинно основуватися на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію в динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний сам реалізувати своє право на судовий захист.
Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а виокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку, повинен зазначити, що відбулося порушення або існує загроза порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.
У зв`язку з наведеним, треба зазначити, що закон не передбачає право прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому.
          Процесуальні і матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбувалося з порушенням встановленого законом порядку.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень  статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України  (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України в Рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття  інтереси держави  зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). 
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що  інтереси держави  є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
          Такі правові висновки та їх обґрунтування містяться у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 826/3492/18, від 01 червня 2022 року у справі  № 260/1815/21 та від 01 грудня 2022 року у справі № 260/1692/21.
Крім того, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13  лютого 2019 року (справа № 826/13768/16) щодо здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді зазначила таке.
Частиною третьою  статті 23 Закону № 1697-VІІ  передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Згідно ж із частиною четвертою  статті 23 цього Закону  наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Водночас прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для цього прокурор має право:
1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом;
2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.
Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні також послалася на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, згідно з яким Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема зазначив, що за змістом частини третьої  статті 23 Закону № 1697-VІІ  прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках:
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
2) у разі відсутності такого органу.
Перший  виключний випадок  передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наведені вище положення законодавства регламентують порядок та підстави здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді в межах правил участі в судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Ці висновки є релевантними і до справи, що розглядається.
У розвиток цього підходу Суд звертає увагу, що підстави для представництва повинні існувати на час звернення до суду і повинні бути доведені відповідними доказами. Прокурор повинен надати суду докази, які свідчать про те, що відповідний орган державної влади (інший суб`єкт владних повноважень) не здійснює захисту інтересів держави або здійснює його неналежним чином. Такими доказами, зокрема, можуть бути звернення прокурора до відповідного органу щодо захисту інтересів держави, відповіді на них та інші письмові докази, що стосуються справи. Самого лише твердження прокурора про те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви до розгляду недостатньо.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому  статтею 23 Закону України  Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого  статтею 23 Закону України  Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26  травня 2020 року у справі № 912/2385/18.
В даному випадку як видно зі змісту позовної заяви, прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах держави, як самостійний позивач, як на підставу звернення до суду він посилається на те, що Управління ЖКГ неналежно виконало свій обов`язок щодо повідомлення власника ТС і вже більше року не вживає жодних заходів щодо реального виконання рішення виконкому Олександрійської міської ради №848, зокрема, ним не повідомлено належним чином власника ТС, не укладено договір з КП «Чисте місто» на демонтаж ТС.
          Наводить в позову листування з компетентними органами про наявність тривалого порушення інтересів держави, яку він убачає у тому,  Невжиття усіх необхідних заходів, спрямованих на демонтаж самовільно розміщених тимчасових споруд, суперечить засадам містобудівної діяльності в Україні та земельному законодавству, є перешкодою у розв`язанні питань прогнозування розвитку, планування і забудови населених пунктів, регулювання земельних відносин, створення соціальної, інженерної і транспортної інфраструктури міста та призводить до порушення майнових інтересів держави.
          Тобто,   прокурор до звернення до суду з позовом звертався до органів, які на його думку наділені правом на звернення до суду з позов про демонтаж тимчасової споруди, із вимогою надати інформацію стосовно позиції органів в спірних відносинах, повідомити причини не звернення до суду з адміністративним позовом а також зазначити, які дії були ними вчинені для умов недопущення правопорушення.
          Повертаючи позовну заяву прокуратури суд першої інстанції фактично надав оцінку змісту повноважень Управління ЖКГ, а також оцінив бездяльність Управління ЖКГ не предмет правомірності, фактично констатуючи відсутність порушення інетерсів держави, тото зробив висновок по суті спріних відносин без судового розгляду справи.
          Колегія суддів зазначає, що на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі суд не повинен був надавати оцінку спріним відносинам по суті вимог, а зобов`язаний був лише дослідити, чи дотримав прокурор вимог закону при зверненні до суду з позовом в інтересах Держави.
          Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що  прокурор дотримався формального порядку, що передує зверненню до суду з адміністративним позовом в інтересах держави, також прокурором наведене обгрунтування позову, яке  на його думку свідчить про порушення інтересів держави, вказане надає йому право на звернення до суду з адміністративним позовом в інтересах держави.
Висновки ж суду першої інстанції про повернення позову у зв`язку з недоведеністю прокурором підстав для звернення до суду є помилковими, не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і дотримання норм процесуального права, не відповідають правозастосовчій практиці, наведеній у постановах Великої Палати Верховного суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, та постановах Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та від 16.04.2019 у справі №910/3486/18.
          З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду 28.03.2025 слід скасувати та направити матеріали адміністративної справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
          Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 320, 321, 325 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
          Апеляційну скаргу Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області  – задовольнити.
          Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 в адміністративній справі № 340/1854/25 – скасувати та матеріали справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
          Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник