КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 січня 2026 року м. Київ справа №320/2173/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу 
за позовом	Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 	
до  третя особа	Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Головне управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області	
про	визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.,	

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Київського окружного адміністративного суду до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), у якому просив суд:
визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області у оформленні посвідки на постійне проживання Громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ) та зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2025р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Зобов`язано відповідача надати належним чином завірені копії всіх матеріалів, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті спірного рішення, вчинення бездіяльності/дій.
28.04.2025р., представником позивача, через систему «Електронний суд» подано заяву про зміну предмету та підстав позовної заяви, в якій просив суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 09.11.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ), згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.04.2018р.
визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області у оформленні посвідки на постійне проживання Громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ) та зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання позивачу.
12.05.2025р., представником позивача, через систему «Електронний суд» подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно в якій просив суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області №913 від 09.11.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ) , згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.04.2018;
визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області у оформленні посвідки на постійне проживання Громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ) та зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання позивачу.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.05.2025р. прийнято до розгляду заяву представника Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про зміну предмету позову в адміністративній справі №320/2173/25. Залучено до участі у справі №320/2173/25 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління СБУ у м. Києві та Київській області. Витребувано від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області завірену належним чином копію рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області № 913 від 09.11.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , та копії всіх матеріалів, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті спірного рішення, вчинення бездіяльності/дій. Витребувано від Головного управління СБУ у м.Києві та Київській області належним чином завірену копію подання про скасування громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні, засвідчені належним чином копії документів на підставі яких приймалося подання.
16.05.2025р., позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив суд зупинити дію рішення від 09.11.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ), згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.04.2018 до набрання рішення законної сили у зазначеній справі.
У обґрунтування заяви про забезпечення позову, заявник зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову, згідно з ст.151 КАС України, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.05.2025р., у задоволені заяви громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 вересня 2024 року, представник позивача отримав відповідь, що відповідно до рішення від 21 вересня 2023 року, позивачу було відмовлено у оформлені посвідки на підставі підпункту 10 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання. Також, 02.04.2025р., представник позивач отримав відповідь на свій запит, в якій зазначається, що 09.11.2023р. ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.04.2018р., згідно вимог Порядку та на підставі подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, яке надійшло до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, 13.10.2023р. Інформація, яка зазначена у Висновку за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію від 09.11.2023р. про те, що позивач за наявними даними причетний до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції співвітчизників, вихідців з країн так званого «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України, жодними документами, доказами не підтверджується і є безпідставною.
Крім того, представник позивача зазначає, що боргу позивача перед державою України не існує. Усі питання з фізичними особами є оспорюваними і тривають розгляди справ з цього приводу, а обставини, які викладені в реєстрі боржників, відповідачем не перевірялися, позивач не запрошувався до відповідача для надання пояснень з цього приводу, що у свою чергу свідчить про неповноту проведеної перевірки, необ`єктивності прийнятого рішення.
Відповідачем, 11.06.2025р. подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позову заперечує у повному обсязі, з підстав того, що 13.10.2023р. до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області надійшло від Головного управління СБУ у м.Києві та Київській області подання від 11.10.2023р. №51/1/3-7239 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу. В поданні третьої особи, зазначено, що ними за результатами виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки, отримано інформацію стосовно громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за наявними даними причетний до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції співвітчизників, вихідців з країн так званого «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України. Таким чином, на думку відповідача, зазначена інформація є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». Позивач не скористався своїм правом на адміністративне оскарження подання ГУ СБУ у м.Києві та Київській області.
Крім того, відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про імміграцію» та підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. № 321, посвідка на постійне проживання видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну, скасовується у разі скасування дозволу на імміграцію, відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію» та у подальшому вилучається, визнається недійсною та знищується. Крім того, 01.09.2023р., позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області для оформленння (обміну) посвідки на постійне місце проживання в Україні. Під час проведення перевірки встановлено, що позивач знаходиться в Єдиному реєстрі боржників, що в свою чергу згідно до пп.10 п. 62 Порядку є підставою для відмови в оформлені або видачі посвідки.
25.06.2025р. представником третьої особи надано до суду пояснення, відповідно до яких заперечує у задоволені позову у повному обсязі та зазначає, що ГУ СБУ у м.Києві та Київській області підтверджує достовірність інформації викладеної у листі №51/1/3-7239 від 11.10.2023р. про дії позивача, які становлять загрозу національній безпеці України, що отримана у ході виконання завдань, визначених Законом України «Про службу безпеки України». Ця інформація ґрунтується на результатах проведення уповноваженим функціональним підрозділом ГУ СБУ, заходів, спрямованих на усунення й нейтралізацію загроз національній безпеці в умовах правового режиму воєнного стану, що засвідчується листом №51/1/3-5343 від 09.06.2025р. Відомості про зміст, форми зазначених заходів, використані засоби, їх результати не можуть бути відкрити в силу положень, передбачених абз.3 п.4 ч.1 ст.8 Закону України «Про державну таємницю», в обсязі, який би перевищував відображені в листах №51/1/3-7239 від 11.10.2023р., №51/1/3-5343 від 09.06.2025р. фактичні дані (докази).
17.06.2025р. представником позивача, через систему «Електронний Суд» подано відповідь на відзив, відповідно до яких позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
24.06.2025р. та 30.06.2025р., представником позивача, через систему «Електронний Суд» подано відповідь на пояснення третьої особи, відповідно до яких позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
08.12.2025р. позивачем подано клопотання про прискорення розгляду справи.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, пояснення третьої особи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
В С Т А Н О В И В:
Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 13.09.1973р , документовано УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 15.05.2006р. на підставі дозволу на імміграцію в Україну, виданого відповідно до пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».
19.04.2018р., Головним управлінням Державної міграційної служби в місті Києві Мірмохаммадмехді Сеєдмехді видано нову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .
Розглянувши подання Головного управління служби безпеки України в місті Києві та Київській області від 16.07.2018р. №51/9/2-47827 про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 , висновком головного спеціаліста відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в місті Києві Козляковської Ю.І. про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 (далі також - Висновок), погодженого начальником управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в місті Києві Овсянниковою Ю.О., затвердженого т.в.о. начальника ГУ ДМС в місті Києві Войналович М.В. 27.08.2018 року, запропоновано скасувати рішення УГІРФО ГУ МВС України в місті Києві від 20.04.2006 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 , скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 19.04.2018 року.
Рішенням Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві від 27.08.2018р. №10527 на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію, виданий громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.04.2018 року, скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №321.
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 24.12.2021р., у справі №640/21603/18, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №105427 від 27.08.2018р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2023р.
21 вересня 2023 року відповідачем прийнято рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 10 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.
09 листопада 2023 року, відповідачем прийнято рішення № 913 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» виданий громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 , виданий 20.04.2006 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.04.2018 року скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №321.
Вважаючи рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання та рішення про скасування дозволу на імміграцію протиправними, представник позивача звернувся до суду із даним позовом.
Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі по тексту - Закон №3773), «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі по тексту - Закон №2491), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання у сфері імміграції» від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 3773, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Частиною третьою статті 3 Закону № 3773, передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
За змістом частини п`ятнадцятої статті 4 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Згідно зі статтею 2 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.
Статтею 3 Закону №3773, передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2491, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно з частинами першою третьою статті 4 Закону №2491, який діяв на момент надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:
1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;
2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;
3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;
4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;
5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;
6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;
8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:
1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;
2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;
3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;
4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;
5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.
Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону №2491, а саме, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідно до пунктів 21-24 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.
Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.
Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.
З наведених правових норм слідує, шо вчинення іммігрантом дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні є підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, яка видана на підставі цього дозволу.
Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020 у справі № 495/5105/17, постанова від 13.03.2020 у справі № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
Отже, рішення ДМС, як суб`єкта управлінської діяльності, повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.
Рішення ДМС має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).
Для цього законодавець у пункті 23 Порядку № 1983 передбачив, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Тобто, Порядок № 1983 передбачає алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.
Суд зауважує, що указана норма Порядку № 1983, не містить імперативних приписів, щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень, оскільки саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень.
Пунктами 3, 6, 9, 10 частини першої статті 1 Закону України від 21.06.2018 № 2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі по тексту - Закон №2469) визначено, що громадська безпека і порядок - це захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз;
загрози національній безпеці України - це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;
національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз;
національні інтереси України - це життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
Частиною п`ятою статті 3 Закону № 2469-VIII, передбачено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.
Стратегія національної безпеки України затверджена Указом Президента України від 14.09.2020 №392/2020 (далі - Стратегія національної безпеки України).
За змістом частини другої статті 12 Закону № 2469 до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Державна міграційна служба України, Служба безпеки України.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 2469 Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина:
1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України;
2) боротьбу з тероризмом;
3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури;
4) охорону державної таємниці.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 26.12.2002 № 374-IV «Про контррозвідувальну діяльність» (далі по тексту також - Закон № 374) спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України.
Пунктом 2 частини першої статті 6 Закону № 374 передбачено, що підставами для проведення контррозвідувальної діяльності є виконання визначених законом завдань, зокрема, щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2229, Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Згідно із статтею 2 Закону №2229, визначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Згідно з пунктом 13 статті 24 Закону № 2229, Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Отже, саме СБУ наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.
Верховний Суд у постанові від 14.04.2020 у справі №480/296/19 наголошував, що подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, як суб`єктом управлінської діяльності, який на підставі цього подання приймає рішення, що є предметом перевірки у адміністративному судочинстві.
У свою чергу, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2024 по справі № 260/5694/22, від 21.02.2024 у справі №500/1254/23, від 11.04.2024 по справі 520/12164/22.
Отже, рішення органів Державної міграційної служби мають відповідати критерію повноти й обґрунтованості, тобто мають прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Як вбачається з матеріалів справи, безпосередньою підставою для скасування дозволу на імміграцію слугувало подання Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області від 11.10.2023р. №51/1/3-7239, в якому вказано, що Головним управлінням за результатами виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки отримано інформацію стосовно громадянина позивача, який за наявними даними причетний до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції співвітчизників, вихідців з країн т.з.в. «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України. Наявні дані свідчать, що діяльність позивача становить загрозу національній безпеці України в міграційній сфері, що в своєму розвитку може завдати шкоди інтересам держави, а також правам і законним інтересам громадян, у зв`язку із чим Головним управлінням планується прийняти рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України.
Відповідно до висновку за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_4 , затвердженого 09.11.2023, відповідач вважав би за доцільне скасувати рішення відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві та Київській області від 20.04.2006р. про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.04.2018р.
Висновок мотивований обставинами, зазначеними у поданні Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області та з урахуванням того, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», продовженого відповідними Указами Президента України у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони російської федерації.
З відкритих офіційних інформаційних джерел, зокрема інформаційного агентства «УНІАН», отримано інформацію, що влітку 2022 року, Іран почав таємно поставляти до російської федерації свої дрони - камікадзе. При цьому, Іран довгий час заперечував, що постачає рф зброю.
Проте, з вересня 2022 року рф атакує міста України саме іранськими безпілотниками Shahed-136, безпілотні літальні апарати з бойовою частиною.
Крім того, Іран та рф, об`єднали свої системи міжбанківських комунікацій і грошових переказів, для збільшення торговельних та фінансових операцій між країнами.
Країнами Європейського Союзу, затверджено пакет санкцій проти Ірану через постачання зброї рф, зокрема бойових дронів.
У висновку вказано, що інформація, викладена у поданні Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону №2491.
Факт збройної агресії відносно України з боку рф, окупації та анексії частини її території, захоплення будівель органів влади, незаконної легалізації самопроголошеної влади, закликів до сепаратизму, створення і озброєння незаконних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, поранень та загибелі українських військових та цивільних осіб внаслідок описаних вище подій характеризують суспільно-політичну ситуацію в країні на момент винесення подання.
Наведені обставини є загальновідомим фактом, що знайшов своє відображення і підтвердження у актах національного законодавства та міжнародних актах.
Пунктом 5 Стратегії національної безпеки, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Закону № 2469-VIII, пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки визначено, зокрема, відстоювання незалежності і державного суверенітету та відновлення територіальної цілісності у межах міжнародно визнаного державного кордону України.
У пунктах 17-20 цієї Стратегії визначено, що для відновлення свого впливу в Україні рф, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби, а спеціальні служби насамперед рф, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як ззовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність.
Водночас, суд зауважує, що у питаннях, які стосуються прав людини, суд має виходити із конституційного принципу їх пріоритету та необхідності дотримання міжнародних зобов`язань України у цій сфері, зокрема, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якої договірні сторони зобов`язуються поважати права людини, що гарантовано кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією.
Від цього обов`язку договірна держава може відступити тільки в порядку статті 15 Конвенції, якою передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Про ці заходи будь-яка Сторона у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття.
Крім того, відповідно до відомостей, отриманих у встановленому Законом порядку, третя особа зазначила, що за поданням Головного управління СБУ у м.Києві та Київській області від 16.07.2018р. №51/9/2-47827, ГУ ДМС України у м. Києві, на підставі п.3,4 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» позивачу скасовано дозвіл на імміграцію. З метою повторної легалізації іноземець вкотре намагався скористатися протиправним механізмом оформлення опіки над дієздатним громадянином України. При цьому зазначено, що в умовах російської воєнної агресії, яку підтримують держави - сателіти, у т.ч. ірі, перебування іноземця на території України може створювати загрозу національній безпеці, у зв`язку із чим вважається за доцільне вжиття стосовно нього заходів превентивного характеру, у т.ч. унеможливлення його легалізації в Україні за фіктивними підставами.
При цьому, позивачем жодними доводами не спростовано викладену у поданні ГУ СБУ в м. Києві та Київській області інформацію в цій частині.
Крім того, суд зазначає, що дійсно рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 24.12.2021р., у справі №640/21603/18, позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №105427 від 27.08.2018р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну в мотивувальній частині рішення йдеться в тому числі посилання на подання Головного управління СБУ у м.Києві та Київській області, в якому обставини фактично подібні тим, що є обставинами подання, що слугувало підставою для прийняття оспорюваного рішення у даній справі про скасування дозволу на імміграцію.
Однак, суд звертає увагу на те, що обставини, які досліджувалися при прийняті рішення від 24.12.2021р. у справі №640/21603/18, стосуються періоду у часі, в якому діяв інший правовий режим. У даному випадку, подання третьої особи, прийнято вже у період особливого правового режиму «воєнного стану».
З огляду на це, суд зазначає, що підстави та обставини скасування дозволу на імміграцію у 2018 році та 2023 році не є тотожними чи подібними.
Стосовно посилання позивача на те, що відповідачем не виконується рішення суду у справі №640/21603/18, яке набрало законної сили, зазначаємо, що суд у даній справі не може надавати оцінку виконання чи невиконання рішення іншого рішення суду.
Суд зазначає, що рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачу є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту моралі, прав і свобод інших осіб.
Необхідність скасування дозволу на імміграцію в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким скасовано такий дозвіл.
При цьому, суд приймає до уваги, що скасування дозволу на імміграцію є крайнім заходом, який повинен бути необхідним у демократичному суспільстві, відповідати легітимній меті і бути пропорційним (співмірним) до цієї мети, проте, зазначає, що процедура скасування дозволу на імміграцію не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України.
В контексті наведеного, при вирішенні спірних відносин судом береться до уваги військовий стан в Україні та пряма військова агресія з боку російської федерації, тому в скасуванні позивачу дозволу на імміграцію була об`єктивна соціальна потреба, з метою захисту демократичного суспільства та захисту прав і свобод громадян. Вказаний захід націлений на забезпечення більшої стабільності країни в цілому, тому, на переконання суду, застосований крайній захід впливу щодо позивача є виправданим.
Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства та враховуючи політичну та безпекову ситуацію в Україні як на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення так і на момент винесення судового рішення, у розрізі фактичних обставин справи, зважаючи на підстави, які були вказані у поданні ГУ СБУ в м.Києві та Київській області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, та наявні у справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів відповідача щодо наявності правових підстав, визначених пунктом 3 частини першої статті 12 Закону №2491 для скасування позивачу дозволу на імміграцію в України.
При цьому, суд зазначає, що обставини непритягнення позивача до кримінальної відповідальності, не нівелюють викладеної у поданні ГУ СБУ у м. Києві та Київській області інформації, тривалий час проживання на території України, не є підставою для скасування спірного рішення.
З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, суд не вбачає підстав для скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію № 913 від 09.11.2023р. в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.04.2018р., відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області у оформленні посвідки на постійне проживання Громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ) та зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання позивачу, суд зазначає наступне.
Згідно п.п.10 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, пiдставою для вiдмови в оформленнi та видачi посвiдки у тому числі є, виявлення фактів невиконання iноземцем або особою без громадянства рiшення суду чи державних органiв, уповноважених накладати адмiнiстративнi стягнення, або вони мають iншi майновi зобов`язання перед державою, фiзичними або юридичними особами, включаючи тi, що пов`язанi з попереднiм видворенням за межi України, у тому числi пiсля закiнчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача, для оформлення посвідки, однак рішенням від 21 вересня 2023 року було відмовлено у оформлені посвідки.
З Витягу з реєстру боржників, що міститься в матеріалах справи, вбачається наявність заборгованості. Щодо посилань позивача, що усі питання з фізичними особами є оспорюваними і тривають розгляди справ з цього приводу, не нівелюють факту наявності боргу, про який зазначено у Єдиному реєстрі боржників, а тому відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у оформленні посвідки, та як наслідок з урахуванням обставин, встановлених в цьому рішенні, підстави для зобов`язання здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання відсутні.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування був виконано з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
З огляду на відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат у відповідності до положень ст.139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи, не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні адміністративного позову Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 - відмовити повністю.
2. Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.