ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1281/25	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,
секретар судового засідання - І.С. Мисько,
за участю представників учасників справи:
від прокуратури: М.М. Бойчук
від позивача: не з`явився
від відповідача: О.Є. Заїченко
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс»
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 (суддя О.В. Цісельський, м.Одеса, повне рішення складено 12.09.2025)
у справі №916/1281/25
за позовом: керівника Доброславської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс»
про стягнення 3743391,81 грн,

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог та історія справи
Керівник Доброславської окружної прокуратури Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» грошових коштів у сумі 3743391,81 грн, з яких: 3180919,36 грн - безпідставно збережені кошти пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, 452662,51 грн - інфляційні нарахування та 109809,94 грн - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати на користь Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на користь Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області безпідставно збережені кошти у розмірі 3180919,36 грн, інфляційні втрати в розмірі 452662,51 грн, 3% річних у розмірі 109549,21 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на користь Одеської обласної прокуратури витрати на сплату судового збору в розмірі 56146,97 грн. В решті позову відмовлено.
Вказане рішення мотивоване доведенням прокурором факту невиконання відповідачем свого обов`язку зі сплати органу місцевого самоврядування грошових коштів пайової участі, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі, 3% річних та інфляційних втрат. Поряд з цим, судом першої інстанції встановлена неправильність проведеного прокурором розрахунку 3% річних з огляду на необґрунтовано визначену дату початку прострочення, у зв`язку з чим Господарським судом Одеської області самостійно здійснено перерахунок 3% річних.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 у даній справі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:
-розрахунок розміру пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста є таким, що не відповідає обставинам справи та нормам законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки в його основу покладено наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України №72, який розпочав свою дію з 28.01.2024 та станом на дату отримання сертифікату, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (05.01.2024) не був прийнятий, а тому не може бути застосований для розрахунку;
-розрахунок пайової участі Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» має здійснюватися станом на дату виникнення наміру здійснити забудову земельної ділянки на підставі чинного Положення «Про порядок залучення та встановлення розміру пайової участі замовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів Крижанівської сільської ради», затвердженого рішенням №580-VI Крижанівської сільської ради від 25.03.2013, яким затверджено граничний розмір пайової участі замовника в розвитку інфраструктури у відсотках і дорівнює 4 % від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об`єкта, розрахованої на основі нормативів для одиниці створеної потужності при спорудженні нежитлових будівель та споруд;
-судом не взято до уваги наявність будівництва трансформаторної підстанції, яка є об`єктом енергетики та в силу норми пункту 2 частини другої розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20.09.2019 № 132-IX пайова участь не сплачується у разі будівництва у тому числі, об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);
-суд першої інстанції безпідставно протокольною ухвалою від 26.06.2025 відмовив у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» про призначення експертизи (вх.№19233/25 від 18.06.25) з метою з`ясування питання щодо наявності будівництва об`єкту енергетики та розміру його кошторисної вартості, що надає право на зменшення розміру пайової участі замовника або звільняє від його сплати;
-місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно не взято до уваги доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності;
-пайова участь має зобов`язальний характер і сплачується на підставі відповідного договору, тому застосування статті 625 Цивільного кодексу України у цьому випадку є неправомірним.
Позиція прокурора щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін. Одночасно прокурором заявлено клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, прокурор зазначив, що доводи відповідача стосовно того, що розмір пайової участі повинен розраховуватися станом на дату виникнення наміру замовника здійснювати забудову земельної ділянки, тобто у 2015 році, є необґрунтованими, оскільки в даному випадку відповідний договір про пайову участь укладений не був, а наразі до спірних правовідносин застосовуються приписи пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №132-IX. Також прокурор зазначив, що розрахунок розміру пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта правомірно проведено на підставі Закону України №132-ІХ та затверджених наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 28.01.2024 №72 показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, розрахованих та затверджених станом на 01.01.2024, тобто показників, які діяли на дату прийняття об`єкту в експлуатацію – 05.01.2024. При цьому, на переконання прокурора, відповідач необґрунтовано посилається на положення частини п`ятої статті 30 Закону (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, – на 2015 рік) як на підставу для зменшення розміру пайової участі у зв`язку зі здійсненими витратами на будівництво інженерних мереж та безпідставно вказує про пропуск прокурором строку позовної давності для звернення до суду із позовом у даній справі.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу подано представником скаржника 02.10.2025 через систему «Електронний суд» та зареєстровано судом 03.10.2025 за вх.№3932/25.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2025 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 у справі №916/1281/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/1281/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
10.10.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 у справі №916/1281/25 залишено без руху з підстав відсутності доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 67376,36 грн. Встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
У межах встановленого ухвалою суду від 15.10.2025 строку, від скаржника надійшла заява (вх.№3932/25/Д1 від 27.10.2025) про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 у справі №916/1281/25.
Також вказаною ухвалою від 03.12.2025 встановлено учасникам справи строк до 18.12.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 18.12.2025 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. 
Крім того, цією ухвалою з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 у справі №916/1281/25 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, та призначено розгляд апеляційної скарги на 13.01.2026 о 12:00 год.
24.12.2025 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив від Доброславської окружної прокуратури Одеської області вх.№3932/25/Д2.
Одночасно прокурором заявлено клопотання про поновлення строку на його подання, обґрунтоване посиланням на постійні обстріли Одеського регіону, тривалу відсутність електричної енергії та належного зв`язку, з урахуванням викладеного, прокурор просив визнати поважними причини пропуску процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні 13.01.2026 протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про поновлення строку на подання відзиву, оскільки відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України процесуальний строк на подання відзиву є строком, який встановлений судом, а відтак, він може бути продовжений, а не поновлений. Між тим, керуючись частиною другою статті 119 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи незначний час пропуску строку, а також поважність причин такого пропуску, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, апеляційним судом з власної ініціативи продовжено строк на подання відзиву, прийнято вказаний відзив до розгляду та долучено його до матеріалів справи.
З метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи у судовому засіданні 13.01.2026 протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 02.02.2026 об 11:30 год. Ухвалою суду від 13.01.2026 повідомлено Фонтанську сільську раду Одеського району Одеської області про дату, час та місце проведення наступного судового засідання.
У судовому засіданні, яке відбулось 02.02.2026, представник скаржника підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Представник прокуратури просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Позивач про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, проте участі не брав.
Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України участь в судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.
Апеляційний суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови учасникам для представлення своєї позиції, тоді як відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, позиція позивача викладена письмово у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника позивача.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Фактичні обставини справи
З порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва вбачається, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» надано дозвільний документ - декларацію про початок будівельних робіт №ОД083162932280 від 19.10.2016 на виконання будівельних робіт: «Нове будівництво 3-секційної житлової будівлі №22 за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, територія Крижанівської селищної ради, с. Крижанівка, кадастровий номер 5122783200:01:002:0735».
Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 об`єкт будівництва відноситься до будинків багатоквартирних масової забудови - код 1122.1.
В подальшому, Державною інспекцією архітектури та містобудування України на підставі акту №ACO1:6202-7431-8586-8025 готовності об`єкта до експлуатації від 26.12.2023, 05.01.2024 видано сертифікат №IУ122231226222, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.
Відповідно до зазначеного сертифікату об`єкт будівництва має такі основні показники: найменування об`єкта згідно з проектом: «Будівництво 3-секційного житлового будинку №22, Одеська обл., Комінтернівський р-н, с. Крижанівка, територія Крижанівської с/р, 22; місце розташування об`єкта згідно з документом, що дає право на виконання будівельних робіт: Одеська обл., Одеський район, Фонтанська територіальна громада, с.Крижанівка (станом на 01.01.2021) територія Крижанівської селищної ради, с.Крижанівка, кадастровий номер 5122783200:01:002:0735, №22; дата початку будівництва - 27.10.2016; дата завершення будівництва - 12.12.2023; загальна площа будівлі - 12007 кв.м; загальна площа квартир у будинку - 7797,9 кв.м.; кількість поверхів - 9; загальна кількість квартир - 144.
Відомості щодо видачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» сертифікату №IУ122231226222 та декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ОД083162932280 оприлюднено в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва.
Прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, зазначав, що відповідач не виконав свого обов`язку, передбаченого підпунктами 3, 4 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №132-ІХ, протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 не звернувся до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також не сплатив пайову участь до прийняття об`єкта в експлуатацію, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача до місцевого бюджету коштів у сумі 3180919,36 грн. 
Також за порушення виконання грошового зобов`язання прокурором відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України здійснено розрахунок інфляційних втрат в сумі 452662,51 грн за період з січня 2024 по лютий 2025 та 3 % річних в сумі 109809,94 грн за період 27.06.2021 по 10.03.2025.
Позиція суду апеляційної інстанції
Щодо здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді
У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).
Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
За умовами частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.
Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь («активна» чи «пасивна») прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі «Мартіні проти Франції»).
Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі «Кресс проти Франції»). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує «справедливої рівноваги сторін»: кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі «Івон проти Франції», рішення у справі «Нідерест-Хубер проти Швейцарії»).
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії»).
Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Визначальним для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У пунктах 27 та 76 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України «Про прокуратуру», полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатися до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим, для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України «Про прокуратуру», фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.
Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
За умовами частини першої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.
Частинами першою та четвертою Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.
Пунктом 12 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.
Згідно із статтею 7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України ґрунтується на таких принципах: збалансованості, повноти, обґрунтованості, цільового використання бюджетних коштів.
Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Таким чином, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.
Для реалізації наданих повноважень місцеві ради мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
У постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.
Отже, уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Фонтанська сільська рада Одеського району Одеської області, яка є органом, що представляє інтереси жителів територіальної громади села Фонтанки та діє в її інтересах у галузі бюджету, фінансів, цін та у галузі будівництва, а також яка відповідно до статті 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» має повноваження звертатись до суду з метою реалізації повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
В обґрунтування підстав представництва інтересів держави в особі Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області у суді прокурор зазначив, що у даному випадку прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у зв`язку з порушенням норм законодавства відповідачем, який ухилився від сплати коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області до місцевого бюджету, а також через нездійснення останньою повноважень щодо захисту інтересів держави шляхом звернення до суду із позовом.
Колегія суддів зазначає, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - жителів села Фонтанки, адже наведені прокурором у позові порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» завдають шкоди державним інтересам у вигляді недоотримання коштів до місцевого бюджету, який на основі принципу єдності поєднаний з державним бюджетом України та бере участь у міжбюджетних відносинах. В свою чергу, недоотримання коштів до місцевого бюджету унеможливлює раціональне та ефективне використання коштів місцевого бюджету і здатне спричинити істотної шкоди інтересам держави.
Разом з тим, Фонтанська сільська рада Одеського району Одеської області, як орган місцевого самоврядування, виступає особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, щодо недопущення безпідставного ухилення від сплати до місцевого бюджету коштів пені та інфляційних втрат, пов`язаних із несвоєчасною оплатою коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, а тому є належним позивачем у цій справі.
Водночас підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, яка виразилася у тому, що Фонтанською сільською радою Одеського району Одеської області у розумний строк не подано до суду позову, що свідчить про неналежний захист інтересів держави органом, до компетенції якого віднесено повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах.
Так, матеріали справи свідчать про те, що Доброславською окружною прокуратурою на адресу Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області скеровано запит від 13.02.2025 за №58-736вих-24 щодо надання інформації про виконання замовником будівництва обов`язку звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також інформації щодо вжитих Фонтанською сільською радою Одеського району Одеської області заходів із захисту інтересів держави у спірних правовідносинах у досудовому та судовому порядку.
У подальшому, Доброславською окружною прокуратурою було направлено на адресу Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області повідомлення від 25.02.2025 за вих. №58-984вих-25 в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо звернення до суду з даним позовом.
31.03.2025 прокурор звернувся з даним позовом до суду.
За наведених обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що позивач був обізнаний з виявленими порушеннями, проте протягом розумного строку після того, як йому стало відомо про можливе порушення інтересів держави, не вжив будь-якого активного реагування щодо вжиття заходів судового захисту порушених інтересів держави, що має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентним органом - позивачем протягом розумного строку після того, як йому достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів територіальної громади, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останнього самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави (територіальної громади Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області), колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України «Про прокуратуру» порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.
Щодо суті спору
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI.
За статтею 1 вказаного Закону замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною першою статті 2 цього Закону визначено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 вказаного Закону.
Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Зі змісту статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону. Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22.08.2018 у справі №339/388/16-ц (провадження №14-261цс18), від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 (провадження №12-34гс21).
За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Разом з тим, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-IX (далі - Закон №132-IX), якими статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.
Однак у розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX передбачено порядок пайової участі замовника будівництва, який впроваджено законодавцем для:
-об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;
-об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Згідно з абзацом першим пункту 2 розділу ІІ Закону №132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. З 01.01.2020 у замовників будь-яких об`єктів будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Водночас в абзаці другому пункту 2 розділу ІІ Закону №132-IX законодавець чітко визначив розмір та порядок пайової участі замовників будівництва у разі, якщо будівництво об`єктів було розпочато до внесення законодавчих змін (до 01.01.2020), якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, але обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі не перестав існувати після 01.01.2020.
У підпунктах 1, 3 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ Закону №132-IX встановлено:
-розмір пайової участі, який протягом 2020 року замовники будівництва перераховують до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, - для житлових будинків 2 % вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом);
-порядок пайової участі - замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Отже, обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
-для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;
-для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Підпунктом 3 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ Закону №132-IX встановлено випадки, за яких пайова участь не сплачується.
Колегія суддів зазначає, що наведеними положеннями пункту 2 розділу ІІ Закону №132-IX врегульовано підстави, порядок сплати (звільнення від сплати) замовником будівництва коштів пайової участі, а також визначення їх розміру та порядку використання. Ці положення, як і приписи частини першої статті 1, частини другої статті 30 та статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не встановлюють спеціального регулювання питань, пов`язаних зі сплатою коштів пайової участі будь-якими іншими особами (незалежно від підстав для цього), окрім замовників будівництва.
Як вже зазначалось, Державною інспекцією архітектури та містобудування України Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» надано дозвільний документ - декларацію про початок будівельних робіт №ОД083162932280 від 19.10.2016 на виконання будівельних робіт: «Нове будівництво 3-секційної житлової будівлі №22 за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, територія Крижанівської селищної ради, с. Крижанівка, кадастровий номер 5122783200:01:002:0735». Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 об`єкт будівництва відноситься до будинків багатоквартирних масової забудови - код 1122.1.
В подальшому, Державною інспекцією архітектури та містобудування України на підставі акту №ACO1:6202-7431-8586-8025 готовності об`єкта до експлуатації від 26.12.2023, 05.01.2024 видано сертифікат №IУ122231226222, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.
Відповідно до зазначеного сертифікату об`єкт будівництва має такі основні показники: найменування об`єкта згідно з проектом: «Будівництво 3-секційного житлового будинку №22, Одеська обл., Комінтернівський р-н, с. Крижанівка, територія Крижанівської с/р, 22; місце розташування об`єкта згідно з документом, що дає право на виконання будівельних робіт: Одеська обл., Одеський район, Фонтанська територіальна громада, с.Крижанівка (станом на 01.01.2021) територія Крижанівської селищної ради, с.Крижанівка, кадастровий номер 5122783200:01:002:0735, №22; дата початку будівництва - 27.10.2016; дата завершення будівництва - 12.12.2023; загальна площа будівлі - 12007 кв.м; загальна площа квартир у будинку - 7797,9 кв.м.; кількість поверхів - 9; загальна кількість квартир - 144.
Враховуючи, що згідно дозволу на виконання будівельних робіт будівництво об`єкта розпочалося у жовтні 2016 року, тобто до набрання чинності Законом України №132-ІХ, відповідач зобов`язаний був у період з початку будівельних робіт забудови і до 01.01.2020 звернутися до Фонтанської сільської ради із заявою про укладення договору про пайову участь, до якої додати документи, що підтверджують кошторисну вартість будівництва об`єкта, та очікувати від ради відповідного розрахунку та примірника договору, чого, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не зробив, відповідно, порушив норму статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо обов`язкової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту, яка на момент початку побудови об`єкта і до 01.01.2020 була чинною.
Також з матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що усупереч вищезазначеним вимогам законодавства щодо містобудівної діяльності, відповідач до Фонтанської сільської ради протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва не звернувся.
При цьому, враховуючи, що у цій справі будівництво об`єкта розпочате у жовтні 2016 року, абзацом другим пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
У випадку, якщо замовником об`єкта будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття такого об`єкта в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, в постановах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22.
За умовами частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №917/803/18.
Отже, колегія суддів зазначає, що замовник будівництва (відповідач) зобов`язаний перерахувати органу місцевого самоврядування (позивачу) безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. 
При визначенні розміру безпідставно збережених відповідачем грошових коштів пайової участі апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Так, як вбачається зі змісту позовної заяви прокурора, розрахунок розміру пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта проведено на підставі наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.01.2024 №72 «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», яким вартість 1 кв.м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ) станом на 01.01.2024 по Одеській області встановлено у розмірі 20396,00 грн, та сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом спірних об`єктів №IУ122231226222від 05.01.2024, згідно якого загальна площа квартир у будинку складає 7797,9 кв.м.
Перевіривши здійснений прокурором розрахунок заявленої до стягнення суми, суд першої інстанції дійшов висновку, що останній є обґрунтованим, арифметично правильним, відповідає приписам абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та становить 3180919,36 грн (7797,9 кв.м. х 20396,00 грн = 159045968,40,00 грн х 2%).
Водночас, судова колегія не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Верховний Суд у постанові від 17.12.2024 у справі №903/283/24 зазначив, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених пункту 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Відповідно до підпункту 1 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом) для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта та для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
З огляду на зазначене, в абзаці 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» міститься розмір пайової участі, яку замовники будівництва перераховують до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом
Тобто зазначена норма права надає замовникам будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та уклав договір про пайову участь, так і замовникам, які розпочали його до 01.01.2020 і не уклали договори або розпочали будівництво в 2020 році, однакові можливості (встановлює однаковий розмір пайової участі - розмір, який встановлений рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності Законом №132-IX) щодо сплати пайової участі. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 17.04.2025 у справі №911/65/24.
Також у постанові Верховного Суду від 03.12.2024 у справі №910/6226/23 зазначено наступне:
« 8.49.Однак, застосування позивачем при здійсненні розрахунку розміру пайової участі на підставі нормативів, які не діяли станом на момент виникнення у відповідача обов`язку на його сплату, прямо суперечить статті 5 Цивільного кодексу України.
8.50.Адже, станом на момент виникнення між сторонами спірних відносин за приписами підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ було чітко визначено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
8.51.Відтак, пайовий внесок замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли орган місцевого самоврядування дізнався про його несплату замовником, оскільки одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак, і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються».
Таким чином, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що розмір пайового внеску може бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску. 
Щодо моменту виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску, судова колегія зазначає, що Верховний Суд неодноразово вказував, що початок будівництва визначається саме за фактом отримання дозволу на будівельні роботи, незалежно від реального графіку зведення (див. постанову у справі №910/9548/21 від 20.07.2022). 
Це повністю узгоджується із системним тлумаченням норм статей 37 та 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та прикінцевих положень Закону №132-IX.
У постанові Верховного Суду від 24.06.2025 у справі №911/1654/24 викладено такий висновок: «проведення підготовчих і будівельних робіт фактично за своєю суттю є єдиним нероздільним етапом забудови, право на яке замовник набуває виключно після видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт. З огляду на наведене, Суд зазначає про обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції про те, що відповідач, посилаючись на те, що строк початку будівництва неможливо ототожнювати з датою видачі дозволу на будівництво, є помилковими, оскільки Товариство у цьому випадку помилково розмежовує терміни «початок будівництва» з проведенням конкретних будівельних робіт і таке звужене тлумачення скаржником законодавчо визначеного терміну у Законі №132-ІХ не відповідає його сутті».
Отже, судова колегія дійшла висновку, що пайовий внесок замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску.
Як вже було зазначено вище, обов`язок зі сплати пайового внеску у відповідача виник саме в момент початку будівництва, тобто 19.10.2016, та саме станом на цю дату слід розраховувати розмір пайового внеску, чим спростовуються помилкові доводи скаржника про те, що в даному випадку намір про забудову виник з 2015 року, тобто з отриманням містобудівних умов та обмежень, а також посилання прокурора на те, що розрахунок розміру пайової участі має здійснюватися на підставі показників опосередкованої вартості спорудження житла у відповідному регіоні, які були чинними станом на момент введення об`єкта будівництва до експлуатації (2024 рік).
Так, у день, коли було розпочато будівництво, та у період, протягом якого рада мала б надати розрахунок відповідачу у випадку своєчасного звернення його із заявою, діяв Порядок встановлення розміру пайової участі у розвитку інфраструктури на території Крижанівської сільської ради, який був врегульований Положенням про порядок залучення та встановлення розміру пайової участі замовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів Крижанівської сільської ради, затвердженим рішенням Крижанівської сільської ради №301 від 10.03.2012, зі змінами, внесеними рішенням Крижанівської сільської ради №580 від 25.03.2013 (далі Положення).
Відповідно до зазначеного Положення розмір пайової участі визначався в кожному окремому випадку рішенням (протоколом) комісії з питань залучення та розподілу коштів пайової участі замовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів Крижанівської сільської ради. Рішення (протокол) комісії підлягало затвердженню виконавчим комітетом Крижанівської сільської ради.
Пунктом 2.1. Положення визначено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті Крижанівської сільської ради, зобов`язаний взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Крижанівської сільської ради.
Згідно із пунктом 2.7. Положення у разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності або експертною оцінкою.
Судова колегія відзначає, що чинним станом на дату, коли було розпочато будівництво, було рішення десятої сесії Крижанівської сільської ради VIІ скликання №274 –VII від 20.07.2016 «Про внесення змін в рішення п`ятдесят п`ятої сесії Крижанівської сільської ради VI скликання №999 від 17 жовтня 2014 року «Про встановлення нормативів для одиниці створеної потужності». 
Даним рішенням було внесено зміни та викладено в наступній редакції пункт 1 рішення п`ятдесят п`ятої сесії Крижанівської сільської ради №999-VI від 17.10.2014 «Про поновлення нормативів для одиниці створеної потужності»: « 1.1.Встановити нормативи для одиниці створеної потужності при споруджені об`єктів житлового будівництва в розмірі 7619 грн за 1м2 загальної площі будинку».
Судова колегія звертає увагу, що рішення органів місцевого самоврядування є інформацією, створеною у межах їх повноважень, відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» вона належать до публічної інформації, відкритої для кожного, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до статті 5 цього Закону доступ до публічної інформації забезпечується шляхом її систематичного та оперативного оприлюднення, зокрема на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування. Стаття 15 Закону зобов`язує такі органи оприлюднювати свої рішення в установлені строки.
У зв`язку з наведеним, рішення №274 –VII від 20.07.2016, як акт, що підлягає обов`язковому оприлюдненню у відкритому доступі, має статус публічної та загальновідомої інформації у розумінні законодавства про доступ до публічної інформації.
Отже, наведеним рішенням міської ради було встановлено менший розмір пайової участі ніж розмір, встановлений законом, у зв`язку з чим судова колегія вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин рішення десятої сесії Крижанівської сільської ради VIІ скликання № 274 –VII від 20.07.2016 «Про внесення змін в рішення п`ятдесят п`ятої сесії Крижанівської сільської ради VI скликання №999 від 17 жовтня 2014 року «Про встановлення нормативів для одиниці створеної потужності».
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що розрахунок розміру пайової участі відповідача повинен бути здійснений за формулою: 7797,9 кв.м (загальна площа квартир) х 7619 грн (вартість 1 кв.м) х 2 відсотки (підпункт 1 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні»), що дорівнює 1188244,00грн.
Тобто, розмір пайової участі, який підлягав до сплати забудовником до місцевого бюджету територіальної громади, складає 1188244,00 грн, який слід стягнути з відповідача на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. На переконання судової колегії, саме такий розрахунок відповідає приписам підпункту 1 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. В іншій частині вимог про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту слід відмовити.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
Аналогічна правова позиція викладена Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 26.06.2020 у справі №905/21/19. У вказаній постанові Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погодилась з методикою розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції) (пункт 41 постанови).
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику – «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Водночас, на практиці існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.
У пункті 25 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 викладено правовий висновок про те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
У пункті 26 вказаної постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
-час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
-час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачала необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.
Прокурор, розраховуючи інфляційні втрати та 3% річних, помилково виходив з суми боргу 3180919,36 грн, що не відповідає фактичним обставинам. У зв`язку з цим наведені ним розрахунки не можуть бути покладені судом в основу рішення.
Колегія суддів, здійснивши власні розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат з урахуванням вірно визначеного розміру пайової участі, яка підлягає стягненню з відповідача у сумі 1188244,00 грн, та з урахуванням того, що вірною датою початку прострочення є 06.01.2024, оскільки перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, та оскільки відповідач в силу приписів законодавства мав зобов`язання сплатити пайову участь до введення об`єкту будівництва в експлуатацію, тобто до 05.01.2024, встановила, що сума 3% річних за період з 06.01.2024 по 28.02.2025, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 40922,50 грн та інфляційні втрати за період з січня 2024 року по лютий 2025 року складають 169093,73 грн.
Судова колегія відхиляє доводи скаржника, що пайова участь має зобов`язальний характер і сплачується на підставі відповідного договору, тому застосування статті 625 Цивільного кодексу України у цьому випадку є неправомірним, оскільки дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.05.2022 у справі №925/683/21, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач як замовник будівельних робіт на об`єкті будівництва без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, тобто відповідачем порушено позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника щодо необхідності проведення будівельно-технічної експертизи з метою визначення кошторисної вартості об`єкту будівництва та об`єкта енергетики – трансформаторної підстанції, об`єктів інженерної інфраструктури – інженерних мереж (водопостачання, водовідведення, газопостачання) об`єкту дорожнього господарства, збудованих в межах відповідного об`єкта будівництва, оскільки предметом доказування у цій справі є встановлення обставин внесення або невнесення відповідачем коштів пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, при цьому обчислення суми коштів пайової участі не потребує спеціальних знань, адже їх розмір визначається шляхом математичних розрахунків з урахуванням вищенаведених норм законодавства, що віднесено до компетенції суду, разом з тим, визначення кошторисної вартості будівництва не входить до предмету доказування у цій справі. Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідачем не представлено до матеріалів справи належних та допустимих доказів спорудження ним об`єктів будівництва, які надають йому право на пільгу, – звільнення від сплати пайової участі.
Поряд з цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача стосовно спливу трирічного строку позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач міг дізнатися не раніше 05.01.2024, тобто до дня введення об`єкту будівництва до експлуатації, оскільки саме до цієї дати (за правилами підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») замовник будівництва міг самостійно перерахувати пайову участь до місцевого бюджету. В свою чергу, після 05.01.2024 кошти вважаються безпідставно утриманими, а, відтак, у позивача виникло право їх стягнути в судовому порядку. Позов надійшов до місцевого господарського суду 31.03.2025, тобто без пропуску трирічного строку позовної давності.
Висновки суду апеляційної інстанції
Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із частиною першою 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 у справі №916/1281/25 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на користь Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області коштів у загальній сумі 2344870,85 грн, з яких: 1992675,36 грн - заборгованості зі сплати пайової участі замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, 283568,78 грн - інфляційних нарахувань, 68626,71 грн - 3% річних, з підстав неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині та зміні в частині розподілу судових витрат. В решті частині рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 у справі №916/1281/25 слід залишити без змін.
Розподіл судових витрат
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи часткове задоволення позовної заяви та апеляційної скарги, витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, покладаються на прокуратуру та відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2025 у справі №916/1281/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на користь Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області коштів у загальній сумі 2344870,85 грн, з яких: 1992675,36 грн - заборгованості зі сплати пайової участі замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, 283568,78 грн - інфляційних нарахувань, 68626,71 грн - 3% річних, у задоволенні позову в цій частині відмовити, в частині розподілу судових витрат рішення змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
«1.Позов задовольнити частково.
2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на користь Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області безпідставно збережені кошти у розмірі 1188244 грн, 3% річних у розмірі 40922,50 та 169093,73 грн інфляційних втрат.
3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» на користь Одеської обласної прокуратури 20972,35 грн судового збору за подання позовної заяви.
4.В решті позову відмовити».
Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи в сумі 42204,55 грн.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.
Повну постанову складено 05.02.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран