ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 листопада 2025 року                                                         м. Кропивницький

справа № 401/3675/23
провадження № 22-ц/4809/1305/25 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Дуковського О. Л., Карпенка О. Л., 
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Солом`янський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 травня 2025 року та на додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 червня 2025 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 травня 2025 року у складі головуючого судді Мельничика Ю. С.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов та рішення суду першої інстанції.
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Солом`янський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.67 зворот том 4) просила стягнути із відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з червня 2013 року по день розгляду справи (ухвалення рішення), в розмірі 216 264,87 грн.
В обґрунтування позовних зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 липня 2012 року із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2011 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка вказує, що на даний час у Святошинському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження №43863308 з примусового виконання рішення суду.
Проте відповідач не виконує свої зобов`язання та не сплачує аліменти на утримання спільної доньки, через що виникла заборгованість по їх сплаті.
Через несплату відповідачем аліментів позивачка опинилась у скрутному матеріальному становищі, адже досить тривалий час дочка перебуває на її повному утриманні.
Позивачка зазначила, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, наданим Святошинським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2023 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.90-91 том 2).
Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2024 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, Солом`янський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.150-151 том 2).
Представник відповідача, адвокат Пилипенко Р. Б. подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо задоволення позовних вимог. Вказав, що на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не в усіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Вважає, що позивачем не доведено наявність в діях відповідача ОСОБА_2 винної поведінки щодо виникнення та несплати заборгованості по аліментах за період з 01 червня 2013 року по 01 вересня 2023 року, оскільки саме з вини державного виконавця Святошинського відділу ДВС у місті Києві Центрального МУМЮ (м. Київ) не проводилось нарахування заборгованості по сплаті аліментів виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості та не повідомлялось про це відповідача ОСОБА_2 зазначив, що виникнення заборгованості за аліментними зобов`язаннями пов`язане не з ухиленням відповідача від сплати аліментів, а з наявністю тяжких життєвих обставин у житті його родини. Відповідач ОСОБА_2 після прийняття вказаного судового рішення про стягнення аліментів, вдруге одружився із ОСОБА_5 . Від вказаного шлюбу у родині відповідача народився син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Неповнолітньому ОСОБА_6 діагностовано гостру лімфобласну лейкемію. Тож, за період з березня 2018 року і по 2022 рік відповідач змушений був направляти практично всі зароблені кошти на лікування свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 , а відтак, у нього критично замало коштів залишається як на особисті потреби, так і на сплату заборгованості з аліментів. У розумінні ч. 3 ст. 15 СК України тяжка онкологічна хвороба молодшої дитини відповідача (сина ОСОБА_7 ) може вважатися поважною причиною тимчасового невиконання відповідачем сімейного обов`язку щодо сплати аліментів на старшу дитину - доньку ОСОБА_8 . Відповідач, як боржник, не допускав повної невиплати аліментних платежів на користь позивача за останні три роки, натомість сплачував на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 грошові суми аліментів несистематично, та іноді, в меншому, або й більшому розмірі, аніж це передбачено діючим сімейним законодавством та вищезазначеним виконавчим листом.
Окрім того, зазначив, що державним виконавцем Святошинського відділу ДВС у місті Києві Центрального МУМЮ (м. Київ) при визначенні загального розміру заборгованості за аліментними платежами взагалі не було враховано факт перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах із приватним підприємством «СИСТЕМА», ТОВ «Альянс Стейт ФОРК», а також з ТОВ «Бізнес - Центр Наука». Тож, фактично неточність у грошовій заборгованості, яка наведена в розрахунку ДВС від 22 вересня 2023 року утворилася через застосування державним виконавцем невірної методики вирахування аліментів із 1/4 доходів відповідача як безробітної особи, в той час як ОСОБА_2 з 2013 року офіційно працював на підприємствах та приватних установах міста Києва, про що свідчить його звітність із Пенсійного фонду України про утримання ЄСВ за 2013-2023 роки. Відтак, вважає, що державним виконавцем невірно визначена заборгованість відповідача за аліментними платежами як для непрацюючої особи (а.с.32-38 том 1).

У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача, адвокат Семенюк О. Г., вказала, що відповідач не сплачував аліменти самостійно, він не повідомив виконавчу службу про місце своєї роботи і не попросив направити виконавчий лист на роботу, не написав заяву про те, щоб з його заробітної плати стягували аліменти. Зазначила, що хвороба молодшої дитини нічого не змінила у відношенні ОСОБА_2 до матеріального становища старшої дитини, її потреб у гідному рівні життя. Відповідач під час процесу лікування молодшої дитини так само ухилявся від сплати аліментів, як і раніше, 11 років тому, коли у нього на це взагалі не було будь-яких незалежних від нього причин (а.с.241-247 том 1).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 травня 2025 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за несплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з червня 2013 року по квітень 2025 року в розмірі 152 747 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Так, відповідно до розрахунку державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заборгованість зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 станом на 01 квітня 2025 року становить 203 663,12 грн. Суд врахував матеріальний та сімейний стан платника аліментів та відповідно до ч. 2 ст. 196 Сімейного кодексу України вважав можливим зменшити розмір неустойки. Суд зокрема зазначив, що у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 довів, що має тяжкохворого сина, та з 2018 року несе значні витрати на його лікування. Отже, з огляду на матеріальне становище відповідача, його життєві обставини, зокрема тяжке захворювання сина ОСОБА_9 , розмір доходу відповідача, а також те, що відповідач почав частково сплачувати аліменти, про що свідчать квитанції, відтак, враховуючи, що пеня повинна бути засобом розумного стимулювання боржника виконувати взяте на себе зобов`язання, а не перетворюватись на непомірний тягар для нього, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені до 152 747 грн. 
Суд зазначив, що такий розмір неустойки є розумним та не суперечить нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом щодо захисту прав неповнолітньої дитини, на утримання якої стягуються аліменти, та неповнолітнього сина відповідача ОСОБА_9 .
Додатковим рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 червня 2025 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19 125 грн.
При визначенні судом розміру витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції врахував, що позовну заяву було задоволено частково та суму неустойки (пені) зменшено до 3/4 розміру заборгованості відповідача зі сплати аліментів на користь позивачки, а тому розмір понесених позивачкою витрат має бути пропорційним до частки задоволених позовних вимог, тобто становити 3/4 від витрат на професійну правничу допомогу 25500 грн.
Враховуючи складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності при визначенні розміру судових витрат, пропорційність розміру витрат до предмета спору, виходячи з частково задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 125 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пилипенко Ростислав Борисович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 травня 2025 року та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач просить скасувати додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано, що відповідач ОСОБА_2 не ухилявся від виконання зобов`язань зі сплати аліментів та не приховував місця своєї роботи (отримання заробітної плати), а також не перешкоджав утриманню аліментів із його офіційного заробітку, починаючи з 2014 року. Вважає, що суд першої інстанції також не з`ясував у позивачки природу поданої нею заяви від 07 липня 2016 року про отримання аліментів від ОСОБА_2 , якою спростовуються її доводи про повну несплату відповідачем аліментів за період з червня 2013 року по серпень 2023 року, а також не перевірив факт надходження на депозитний рахунок Печерського відділу ДВС коштів аліментів, які утримувалися із офіційного заробітку (зарплати) відповідача.
Судом проігноровані порушення державним виконавцем Святошинського відділу ДВС у місті Києві Центрального МУМЮ (м. Київ) вимог розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, згідно якої державним виконавцем має проводитися періодична перевірка утримання бухгалтерією підприємства аліментів із заробітної плати працівника (в даному випадку ОСОБА_2 ). 
Окрім того, під час вирішення цивільного спору щодо стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів судом першої інстанції не було враховано тяжкий матеріальний стан родини ОСОБА_2 , що пов`язане з лікуванням онкологічної хвороби (лейкемії) у його сина ОСОБА_7 з 2018 року. 
Зазначив, що судом безпідставно прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, в якій було фактично уточнено позовні вимоги та підстави звернення до суду. При цьому, чинним цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено подання до суду «уточненої позовної заяви» зі зміненими позовними вимогами після першого судового засідання у справах, які розглядають у порядку спрощеного позовного провадження. 
Вважає, що на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Так, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.
Щодо незаконності додаткового рішення суду про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу зазначив, що категорично не погоджується із заявленою ОСОБА_1 грошовою сумою витрат на професійну правничу допомогу, вважає її завищеною у порівнянні із задоволеним розміром позовних вимог (152747,00 грн) в порівнянні з тими, які були заявлені в первинній позовній заяві (в сумі 426 175,00 гривень).
Оскільки ОСОБА_1 не заявляла в первинній та уточненій позовних заявах жодного попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, які позивачка планувала понести у зв`язку з розглядом даної цивільної справи, а також не подавала будь-яких письмових заяв з цього приводу до завершення судового дослідження письмових доказів (дебати у справах, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження), то суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення таких судових витрат.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семенюк Ольга Григорівна, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 травня 2025 року та ухвалення нового задоволення позовних вимог позивачки та стягнення із відповідача на її користь неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини за період з червня 2013 року по серпень 2023 року у розмірі 216 264, 87 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Проте відповідач з такими заявами до суду не звертався і до моменту звернення позивачки до суду з позовом про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів ніколи не зазначав про наявність поважних причин не сплачувати аліменти. Відповідач не вжив жодних заходів, які б підтверджували його законне право не сплачувати певний час аліменти на утримання старшої дитини і не довів суду наявність обставин, що мають істотне значення для вирішення питання зі сплати аліментів на утримання старшої дитини.
Звернула увагу суду, що ОСОБА_2 не сплачував аліменти з моменту отримання виконавчого листа №1121/1985/12 від 24 липня 2012 року, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, хоча на той час в нього не було молодшої дитини із тяжкою хворобою. Тобто відповідач свідомо почав ухилятися від сплати аліментів з моменту їх стягнення. 
Окрім цього, вказала, що представник позивачки заявляла вимогу про стягнення з відповідача неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів за певний період, а саме: з червня 2013 року (час виникнення заборгованості) по липень 2024 року включно (місяць, який передує місяцю зверненню до суду із позовом про стягнення неустойки). Однак, у своєму рішенні суд вийшов за межі позовних вимог і призначив стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини станом на 01 квітня 2025 року, хоча позивачка не заявляла цей період часу у своїх позовних вимогах. 
Узагальнені доводи та заперечення відзиву позивачки на апеляційну скаргу відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивачка заперечила щодо доводів та вимог апеляційної скарги. Вказала, що надані відповідачем медичні документи свідчать лише про факт встановлення діагнозу у молодшої дитини, але не містять належних та допустимих доказів понесених відповідачем значних витрат на лікування. Загальна сума підтверджених наданими відповідачем квитанціями витрат за 2018–2021 роки складає лише 6 473,75 грн, що становить близько 1,7% від його загального доходу за цей період (380 982,37 грн). Це свідчить про те, що матеріальне становище відповідача не зазнало критичного погіршення, яке б унеможливлювало виконання обов`язку зі сплати аліментів.
Звернула увагу, що відповідач не лише не довів погіршення матеріального стану, але й не вжив жодних правових заходів для отримання в судовому порядку рішення про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами у зв`язку зі складним сімейним/ матеріальним становищем. Натомість він обрав шлях повного самовільного і тривалого невиконання рішення суду, чим свідомо порушував права своєї старшої дитини на належне утримання. Суспільна небезпека такої поведінки полягає у тому, що вона створює прецедент, за яким один із батьків може виправдовувати своє ухилення від забезпечення дитини необхідними коштами, прикриваючись іншими життєвими обставинами, при цьому навіть не намагаючись їх своєчасно довести у законний спосіб. Відтак, захворювання другої дитини, яким би тяжким воно не було, не може і не повинно позбавляти першу дитину права на гідне життя та утримання з боку обох батьків. 
Зазначила, що відповідач систематично ухилявся від виконання обов`язку зі сплати аліментів з моменту видачі виконавчого листа ще у 2012 році. ОСОБА_2 не було надано до суду належних доказів, які дійсно підтверджують відрахування аліментів із його заробітної плати за час, коли він був офіційно працевлаштований. Його поведінка характеризується повною відсутністю ініціативи у виконанні рішення суду, і жодні обставини, включаючи хворобу другої дитини, не стали причиною змін у цій поведінці (а.с.2-3 том 5).
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивачки, її представника – адвоката Семенюк О. Г., представника відповідача – адвоката Пилипенка Р. Б., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції – без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 16 вересня 2008 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14 том 1).
Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 липня 2012 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів щомісячного заробітку чи доходу відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 квітня 2012 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15 том 1).
24 липня 2012 року Світловодським міськрайонним судом видано виконавчий лист на виконання вищезазначеного судового рішення про стягнення аліментів (а.с.16 том 1).
Згідно довідки розрахунку заборгованості по аліментах ОСОБА_2 – ОСОБА_4 від 22 вересня 2023 року, складеної державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), станом на 01 вересня 2023 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 426 175 грн (а.с.17-18 том 1).
Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 19 листопада 2014 року, відповідач ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_10 (а.с.93 том 1).
Від вказаного шлюбу відповідач має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 24 березня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.138 том 1).
Відповідачем копії документів (виписок, замовлень, рахунків та платіжних квитанцій) про замовлення й оплату ліків малолітньому ОСОБА_11 за період 2018 - 2020 роки, які підтверджують важке захворювання та витрати на лікування сина відповідача.
06 квітня 2016 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Ченківським О. О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №43863308 (а.с.129 том 2).
27 грудня 2023 року державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Калашнік О. К. направлено ОСОБА_2 виклик державного виконавця, в якому зазначено, що в провадженні Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження 43863308 від 04 липня 2014 року з примусового виконання виконавчого листа №1121/1985/12, виданого 24 липня 24 липня 2012 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів. У зв`язку з тим, що боржником не виконана вимоги виконавчого документа, зобов`язано ОСОБА_2 з`явитись до виконавця 10 січня 2024 року щодо сплати боргу за вищевказаним виконавчим документом або надати підтверджуючі документи про сплату (а.с.130 том 2).
26 січня 2024 року державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) О. Калашніком направлено на адресу ОСОБА_2 розрахунок заборгованості зі сплати аліментів №43863308, згідно якого заборгованість ОСОБА_2 станом на 01 січня 2024 року становить 209 473, 02 грн (а.с.169-171 том 2).
На виконання ухвали Світловодського міськрайонного суду Святошинським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надано завірені копії всіх матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1121/1985/12 від 24 липня 2012 року, які були досліджені у судовому засіданні (а.с.1-153 том 3).
Відповідно до розрахунку державного виконавця щодо заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 станом на 01 грудня 2023 року, заборгованість останнього становила 253 138,24 грн (а.с. 223-225 том 1).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виконаного Солом`янським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заборгованість відповідача станом на 01 червня 2024 року становить 241 772 грн (а.с. 137-138 том 3).
Згідно розрахунку заборгованості державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 , заборгованість відповідача перед позивачкою станом на 01 квітня 2025 року становить 203 663,12 грн (а.с.34-35 том 4).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Згідно із частиною другою статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина четверта статті 155 СК України).
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (див.: пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).
Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Наявними у матеріалах доказами підтверджується та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 на підставі заочного рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 липня 2012 року має сплачувати на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів щомісячного заробітку чи доходу відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 квітня 2012 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
04 липня 2017 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Ченківським О. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №438633308 з виконання виконавчого листа №1121/1985/12, виданого 24 липня 2012 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів (а.с.9 том 3).
17 липня 2014 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Ченківським О. О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_2 та зобов`язано головного бухгалтера ТОВ «Бізнес-Центр «Наука», після відрахування податків проводити утримання в розмірі 1/4 частини поточних платежів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, та 25% в рахунок погашення заборгованості, яка станом на 01 червня 2013 року складає 13640 грн та з 01 червня 2013 року нараховувати згідно отриманої боржником заробітної плати (а.с.11 том 3).
06 квітня 2016 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Ченківським О. О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №43863308. Згідно вказаної постанови зобов`язано головного бухгалтера ТОВ «Укрмедсервіс», після відрахування податків проводити утримання в розмірі 1/4 частини поточних платежів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття дитини, та заборгованість, яку нараховувати згідно отриманої боржником заробітної плати з моменту працевлаштування в ТОВ «Укрмедсервіс» (а.с.14 том 3).
Згідно довідки розрахунку заборгованості, складеної державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), станом на 01 вересня 2022 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментах становить 362 134 грн (а.с.26-29 том 3).
05 вересня 2022 року головним державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Абакумовою Н. І. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Встановлено, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у ОСОБА_2 утворилась заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01 вересня 2022 року за період з 12 квітня 2012 року по 01 вересня 2022 року становить 362134 грн. Оскільки боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього, головним державним виконавцем встановлено ОСОБА_2 тимчасові обмеження (а.с.31 том 3).
Також, 05 вересня 2022 року головним державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Абакумовою Н. І. винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві полювання, у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та у праві керування транспортними засобами (а.с.34, 36, 38 том 3).
Більш того, 05 вересня 2022 рокуголовним державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Абакумовою Н. І. винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 (а.с.41 том 3).
06 вересня 2022 року головним державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Абакумовою Н. І. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 (а.с.43 том 3).
16 листопада 2022 року ОСОБА_2 звернувся до начальника Святошинського відділу ДВС Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою, в якій просив зробити перерахунок заборгованості по аліментам (а.с.49 том 3).
27 грудня 2023 року державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Калашнік О. К. направлено ОСОБА_2 виклик державного виконавця, в якому зазначено, що в провадженні Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження 43863308 від 04 липня 2014 року з примусового виконання виконавчого листа №1121/1985/12, виданого 24 липня 24 липня 2012 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів. У зв`язку з тим, що боржником не виконано вимоги виконавчого документа, зобов`язано ОСОБА_2 з`явитись до виконавця 10 січня 2024 року щодо сплати боргу за вищевказаним виконавчим документом або надати підтверджуючі документи про сплату (а.с.130 том 2).
26 січня 2024 року державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) О. Калашніком направлено на адресу ОСОБА_2 розрахунок заборгованості зі сплати аліментів №43863308, згідно якого заборгованість ОСОБА_2 станом на 01 січня 2024 року становить 209 473, 02 грн (а.с.169-171 том 2).
Згідно розрахунку заборгованості державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 , заборгованість відповідача перед позивачкою станом на 01 квітня 2025 року становить 203 663,12 грн (а.с.34-35 том 4).
Судом встановлено і підтверджується наявними у матеріалах справи, що з вини ОСОБА_2 виникла заборгованість зі сплати аліментів.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, відповідач не надав доказів того, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась не з його вини, не довів, що вживав усі залежні від нього заходи щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів.
Посилання відповідача на хворобу меншого сина як на підставу несплати аліментів та наявність підстав для звільнення від сплати неустойки за прострочення зі сплати аліментів не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 за весь період часу не звертався до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню із нього на користь позивачки на утримання доньки, у зв`язку із погіршенням матеріального стану.
Колегія суддів зазначає, що саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстави для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів. 
Щодо тверджень відповідача про порушення державним виконавцем Святошинського відділу ДВС у місті Києві Центрального МУМЮ (м. Київ) вимог розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, колегія суддів зазначає про їх безпідставність, оскільки саме на відповідача покладено обов`язок виконання аліментних зобов`язань.
Відповідач не був позбавлений можливості звернутись до суду зі скаргою на дії державного виконавця у разі виявлення ним порушень під час виконання судового рішення, однак не скористався таким правом.
Крім того відповідачем не оспорювався визначений державним виконавцем розмір заборгованості по аліментам. 
Згідно матеріалів виконавчого провадження судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 не цікавився станом виконання рішення суду про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на доньку ОСОБА_12 , не вживав заходів для своєчасної сплати щомісячних платежів на утримання дитини.
З урахуванням зазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, оскільки він у добровільному порядку не вжив заходів щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі, і у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо об`єктивних перешкоди для своєчасної сплати аліментів.
Щодо доводів апеляційної скарги позивачки про те, що суд неправомірно зменшив розмір неустойки, яка підлягає стягненню із відповідача на її користь, колегія суддів зазначає таке.
У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2025 року у справі № 932/541/23 (провадження № 61-185св25) зроблено висновок про те, що визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції розмір заборгованості було перераховано та зменшено, про що свідчать матеріали справи та нові розрахунки, відтак суд першої інстанції правильно виснував, що розмір пені не може бути більшим за розмір фактичної заборгованості, тобто, розмір неустойки не може перевищувати 203 663,12 грн.
З огляду на матеріальне становище відповідача, його життєві обставини, зокрема тяжке захворювання сина ОСОБА_9 , розмір доходу відповідача, часткове погашення ним заборгованості з аліментів, а також враховуючи, що пеня повинна бути засобом розумного стимулювання боржника виконувати взяте на себе зобов`язання, а не перетворюватись на непомірний тягар для нього, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про необхідність зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів та врахування розміру заборгованості на день вирішення спору, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 196 Сімейного кодексу України.
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши належну правову оцінку всім зібраним у справі доказам, вимогам та запереченням сторін суд першої інстанції з дотриманням норм матеріального права ухвалив законне і обгрунтоване рішення.
Щодо незгоди відповідача із додатковим рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 червня 2025 року.
Заперечуючи щодо додаткового рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 червня 2025 року, відповідач зазначав про те, що позивачка не заявляла у позовній заяві та уточненій позовній заяві жодного попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат та не подавала з цього приводу заяв до завершення судового дослідження письмових доказів у справі, у зв`язку з чим у задоволенні вимог заяви про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції повинен був відмовити.
Колегія суддів відхиляє ці доводи з огляду на таке.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У ЦПК України визначено види судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).
Згідно з положенням пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України в разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; (4) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу чи розподіл витрат судом.
Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) стосовно застосування норм Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Цивільним та господарським процесуальними кодексами, Кодексом адміністративного судочинства України передбачено однакові процесуальні гарантії для сторони щодо відшкодування витрат за правничу допомогу, тому наведена постанова застосовна до спірних правовідносин.
Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року в справі № 160/16902/20 зазначено, що за загальним правилом, питання про стягнення витрат на правову допомогу має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).
Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в справі № 340/2823/21 зауважила, що вказівка на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.
Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.
Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року в справі № 600/752/22-а зазначено, що ініціювати питання про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Важливою складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності.
Правова визначеність у державі, яка керується верховенством права, зокрема, передбачає, що текст закону має бути легкодоступним; закони мають бути застосовані у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; юридичні норми мають бути чіткі і точні; держава повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань»).
Призначення цього принципу в сфері відносин між людиною і публічною владою - забезпечити юридичну безпеку особи, підтримати стабільність правовідносин між людиною й державою, гарантувати певність її юридичного становища, передбачуваність правових наслідків своєї поведінки, охорону та захист правомірних очікувань і, зрештою, її довіру до держави.
Протилежне тлумачення розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України суперечить принципу правової визначеності та посягає на гарантоване державою верховенство права.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 20 травня 2025 року в судовому засіданні, до закінчення судових дебатів у справі представник позивачки повідомила, що протягом 5 днів після ухвалення судового рішення стороною позивачки буде надано розрахунок витрат на правничу допомогу (а.с.67 зворот том 4).
Отже, з урахуванням принципу правової визначеності представник позивачки правильно керувалась тим, що заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України є усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
22 травня 2025 року, у межах визначеного законом строку, представник позивачки адвокат Семенюк О. Г. подала до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій просила стягнути із відповідача на користь позивачки 25 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану із розглядом даної справи (а.с.76-78 том 4). До вказаної заяви долучила докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у даній справі.
З урахуванням зазначеного, відсутні підстави вважати, що стороною позивачки було порушено порядок подачі заяви про ухвалення додаткового рішення.
При визначенні судом розміру витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції врахував, що позовну заяву було задоволено частково та суму неустойки (пені) зменшено до 3/4 розміру заборгованості відповідача зі сплати аліментів на користь позивачки, а тому розмір понесених позивачкою витрат має бути пропорційним до частки задоволених позовних вимог, тобто становити 3/4 від витрат на професійну правничу допомогу 25 500 грн.
Враховуючи складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності при визначенні розміру судових витрат, пропорційність розміру витрат до предмета спору, виходячи з частково задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 125 грн.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для скасування додаткового судового рішення. Більш того, стороною відповідача не подано до суду першої інстанції заперечень щодо суми заявлених позивачкою витрат на правничу допомогу.
Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пилипенко Ростислав Борисович, та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семенюк Ольга Іванівна, залишити без задоволення.
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 травня 2025 року та додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 24.11.2025.
Головуючий  С. М. Єгорова
Судді О. Л. Дуковський 
О. Л. Карпенко