Cправа №757/23925/17-к
Провадження №11-кп/991/168/25
Суддя-доповідач: ОСОБА_1 

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 грудня 2025 року місто Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
обвинуваченого ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 04 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

у кримінальному провадженні № 42016000000003697,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Вищого антикорупційного суду від 04.11.2025 частково задоволено клопотання прокурора САП про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 , застосовано до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, із дня його фактичного затримання, визначено заставу у розмірі вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн, у разі внесення якої строком на два місяці з моменту звільнення з-під варти, постановлено покласти на ОСОБА_5 обов`язки: прибувати до Вищого антикорупційного суду у визначені дати; повідомляти Вищий антикорупційним суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Обвинувачений ОСОБА_5 у апеляційній скарзі з доповненнями посилається на таке.
Під час розгляду клопотання головуючий суддя ОСОБА_8 порушив положення ст. 42 КПК України: не дав ОСОБА_5 можливості висловити свою думку щодо клопотання, постійно перебивав, чим перешкодив обвинуваченому надати докази на обґрунтування його заперечень, а також докази, які свідчать про його майновий стан та стан здоров`я, характеризують останнього. У судовому засіданні 07.04.2025 ОСОБА_5 було позбавлено права заявити відвід головуючому, 04.11.2025, після того як із обвинуваченим обірвався відеоконференцзв`язок, ОСОБА_8 не оголосив перерву та продовжив розгляд. Головуючий толерантно ставиться до порушень у судових засіданнях сторони обвинувачення, а також свідка ОСОБА_9 , який демонструє прояви неетичної процесуальної поведінки. Наведені дії ОСОБА_8 мають систематичний характер, свідчить про порушення прав ОСОБА_5 та викликають сумніви у неупередженості цього судді. 
Після звернення до ВРП із дисциплінарною скаргою суд постановив всупереч ст. 138 КПК України ухвали про визнання причин неявки обвинуваченого у судові засідання 10.12.2024 та 30.04.2025 неповажними, попри наявність доказів протилежного. Накладення грошових стягнень у максимальному розмірі, спрямоване на перешкоджання реалізації обвинуваченим права на захист, а також не відповідає його майновому стану.
Прокурор безпідставно ініціював застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу, так як дій, передбачених ч. 1ст. 177 КПК України, обвинувачений не вчиняв. ОСОБА_5 належним чином виконував свої обов`язки, зокрема, перебуваючи на військовій службі.
Суд не надав оцінки: висновкам експертів № 4401/4402-17 від 18.09.2017 щодо підробки підозри ОСОБА_5 і підпису ОСОБА_10 у ній прокурорами САП; факту наявності кримінальних проваджень № 42015000000002305 від 20.10.2015, № 42017000000000353 від 08.02.2017; обґрунтованості врученої ОСОБА_5 підозри; твердженню про фактичне переслідування ОСОБА_5 органами прокуратури за позицію при розгляді справ щодо перерахунку пенсій прокурорам; факту відкриття провадження у справі ТОВ БТУ 09.11.2026 та призначення її до розгляду одноособово головуючим, а не колегією суддів за участі ОСОБА_5 ; невиконанню прокурорами САП у повному обсязі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2017 у частині внесення до ЄРДР відомостей за ст. 366 КК України; розгляду суддею ОСОБА_5 ряду резонансних справ по виборах.
Суд, викладаючи в ухвалі доводи прокурора щодо неявки обвинуваченого у судове засідання 13.08.2025, замовчує про те, що: 12.08.2025 ОСОБА_5 брав участь у розгляді у режимі відеоконференції, перебуваючи у військовому госпіталі, куди доставлений каретою швидкої медичної допомоги; того ж дня ОСОБА_5 клопотав про відкладення судового засідання у зв`язку із призначенням МРТ-обстеження за межами госпіталю на 13.08.2025 о 08:40, але суд клопотання не задовольнив та призначив засідання на 09:30.
Просить скасувати ухвалу Вищого антикорупційного суду від 04.11.2025 та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу.
Захисник ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі з доповненнями посилається на таке.
Суд не врахував відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. ОСОБА_11 , будучи призваним для проходження військової служби під час мобілізації, не переховувався від суду, завжди повідомляв своє місцезнаходження, навіть перебуваючи на виконанні завдань в районах ведення бойових дій. У разі не прибуття обвинувачений завчасно повідомляв про це із зазначенням поважності причин та надавав відповідні докази. Натомість сторона обвинувачення доказів переховування ОСОБА_5 не надала.
Суд безпідставно відмовив у зупиненні провадження за клопотанням ОСОБА_5 на підставі ч. 1 ст. 335 КПК України.
Усупереч ст. 147 КПК України суд порушив встановлений порядок розгляду клопотань ОСОБА_5 про скасування ухвал щодо накладення на нього грошових стягнень за не прибуття за викликом, адже окреме судове засідання призначене не було, що дало можливість прокурору посилатися на існуючі, але оскаржені ухвали, як на преюдиціальні факти. Під час розгляду клопотання прокурора, після чергового нагадування сторони захисту, суд формально розглянув клопотання ОСОБА_5 , однак не дослідив всі надані обвинуваченим докази та безпідставно відмовив у задоволенні таких клопотань.
Суд порушив порядок розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. Такий відбувся за часткової участі ОСОБА_5 , оскільки відеозв`язок із ним постійно переривався, а під час виступу прокурора, перед виходом колегії суддів до нарадчої кімнати, взагалі зник. Вказане свідчить про порушення положень ч. 1 ст. 193 КПК України.
Визначений судом розмір застави є завідомо непомірним для ОСОБА_5 , не відповідає особі обвинуваченого, його матеріальному стану, може призвести до втрати сім`єю ОСОБА_5 засобів для гідного людяного проживання.
Суд не врахував, що на цей час не досліджені в повному обсязі докази та не допитані свідки захисту, що можуть спростувати версію обвинувачення про можливе вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення. 
Просить ухвалу Вищого антикорупційного суду від 04.11.2025 скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 , його захисник ОСОБА_6 підтримали вимоги апеляційних скарг, прокурор САП ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що їх слід задовольнити частково із огляду на таке.
У цьому провадженні встановлено такі обставини.
На розгляді Вищого антикорупційного суду перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42016000000003697 щодо ОСОБА_5 , який обвинувачується за ч. 3 ст. 368 КК України.
09.09.2025 до суду надійшло клопотання прокурора САП про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 .
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до таких висновків: зміст клопотання містить усі необхідні відомості, визначені ч. 1 ст. 184 КПК України; виконано вимоги ч. 2 ст. 184 КПК України; до клопотання додано документи, передбачені ч. 3 ст. 184 КПК України; під час судового процесу закон не вимагає від суду обґрунтовувати обвинувачення при вирішенні питання про обрання/застосування запобіжного заходу, оскільки така оцінка є предметом судового розгляду, що надається судом на підставі поданих доказів при ухваленні кінцевого рішення у справі; доведеним є існування ризиків вчинення обвинуваченим дій, передбачених ст. 177 КПК України; досліджені матеріали кримінального провадження свідчать про реальну можливість ОСОБА_5 упродовж тривалого часу ухилятися від кримінальної відповідальності та в такий спосіб переховуватись від суду; на цьому етапі кримінального провадження застосування запобіжного заходу є об`єктивно необхідним із метою дієвості відповідного провадження; доводи сторони захисту про відсутність такого ризику не спростовують встановлених обставин; слід застосувати винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів; застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для запобігання реалізації ним встановленого ризику; ОСОБА_5 необхідно визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 грн; такий розмір застави є співрозмірним із майновим станом обвинуваченого, розумним з огляду на необхідність виконання завдань кримінального провадження, зможе забезпечити належну поведінку ОСОБА_5 , запобігти встановленому ризику та не є завідомо непомірним для обвинуваченого; оцінка вказаних обставин не свідчить про те, що при визначенні розміру застави необхідно вийти за межі, передбачені п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України; слід визначити обов`язки, зазначені прокурором у клопотанні; такі обов`язки за своїм характером не є занадто обтяжливими для ОСОБА_5 та покладаються на нього строком на два місяці.
Однак, із вказаними висновками колегія суддів повністю погодитися не може.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг сторони захисту.
Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.
Положеннями ч. 2 ст. 177 КПК України встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи, що ОСОБА_5 уже висунуто обвинувачення шляхом направлення обвинувального акту до суду, який зобов`язаний розглянути його, застосовуючи, зокрема такі засади кримінального провадження як: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та диспозитивність, то на цій стадії суд не вправі оцінювати підозру на предмет її обґрунтованості, а також ухвалювати рішення, пов`язані зі встановленням доведеності (недоведеності) висунутого проти ОСОБА_5 обвинувачення, адже такі питання вирішуються лише в нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного рішення у справі.
Відтак, правильним є посилання суду першої інстанції на те, що колегія суддів не може робити жодних висновків та висловлювати жодних припущень з приводу обґрунтованості повідомленої особі підозри чи висунутого обвинувачення протягом судового розгляду, адже це становитиме порушення права на розгляд справи безстороннім судом, передбачене ст. 6 Конвенції.
За таких обставин, безпідставним є твердження апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд не надав оцінки обґрунтованості врученої ОСОБА_5 підозри.
Положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, окрім іншого, переховуватися від суду.
Реальне існування ризику обвинуваченого переховуватися від суду має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з його особою, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
У своїх апеляційних скаргах сторона захисту стверджує, що ризик переховування обвинуваченого від суду не підтверджений жодним доказом. 
Однак, про реальність існування ризику переховування ОСОБА_5 у цьому кримінальному провадженні свідчить таке.
ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, зазначений злочин є тяжким, адже його санкція передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна. При цьому таке покарання може бути призначене без можливості застосування пільгових інститутів кримінального права.
Під час розгляду справи у Вищому антикорупційному суді, 04.03.2022, ОСОБА_5 був призваний за мобілізацією.
Із того часу обвинувачений брав участь у судовому розгляді з власних технічних пристроїв, часто не з`являвся у засідання з різних причин.
Неможливість нормального проведення процесуальних дій у режимі відеоконференції та відсутність можливості у обвинуваченого прибувати до суду стало підставою для зупинення судового провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 ухвалою суду від 02.11.2022.
27.02.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_2 суд направив лист з проханням повідомити чи продовжує проходити ОСОБА_5 службу в Збройних Силах України. Окрім цього, суд просив повідомити чи виконання ним службових обов`язків за посадою та якість інтернет зв`язку у місці його перебування перешкоджає йому брати участь у судових засіданнях.
У відповідь 03.05.2023 до суду надійшов лист командира військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до якого, станом на 03.05.2023 капітан юстиції ОСОБА_5 продовжує проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника командира бригади з правової роботи-начальника юридичної групи. Виходячи із обсягу виконуваних ним службових обов`язків, ОСОБА_5 має можливість брати участь у судових засіданнях шляхом прибуття до приміщення суду, використання ним відеоконференцзв`язку з власних технічних засобів за допомогою застосунку в мобільному телефоні ZOOM та з приміщення будь-якого найбільш територіально наближеного до його місця дислокації суду у режимі відеоконференції.
У зв`язку з можливістю ОСОБА_5 брати участь у судових засіданнях, для забезпечення завдань кримінального провадження, ухвалою суду від 25.05.2023 відновлено судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 .
У подальшому, суд щоразу повідомляв командира військової частини про заплановані дати судових засідань та просив не залучати у цей час ОСОБА_5 до будь-яких заходів із метою надання йому можливості взяти безпосередню участь у судових засіданнях.
Однак, маючи можливість бути присутнім у судових засіданнях, ОСОБА_5 часто просив їх відкласти із різних підстав (хворів, перебував у лікувальних закладах, запізнювався в засідання тощо).
22.07.2024 до суду надійшло чергове клопотання обвинуваченого про відкладення судового засідання. У ньому він вказав, що вибув у район виконання завдань по службовій необхідності з метою виконання спеціальних завдань військової служби в районі ведення бойових дій. Таке ж за змістом клопотання надійшло до суду 09.09.2024.
12.09.2024 суд направив лист тимчасово виконуючому обов`язки командира військової частини, в якій ОСОБА_5 проходив військову службу. 26.09.2024 аналогічний за змістом лист направлено командиру військової частини. У цих листах, суд, як і раніше, просив повідомити чи має можливість обвинувачений брати участь у судових засіданнях. Також, суд повідомив конкретні дати та час, на які судові засідання у цій справі були призначені.
У відповідь надійшов лист від 30.09.2024 за підписом командира військової частини. Згідно з ним майор юстиції ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді старшого офіцера юридичної служби, зможе брати участь у судових засіданнях, зазначених у запиті суду, шляхом прибуття до приміщення суду.
Згідно з наказом командира військової частини від 08.10.2024 № 289 ОСОБА_5 надано відрядження до Вищого антикорупційного суду терміном на 3 доби з 8 по 10 жовтня 2024 року. 08.10.2024 ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про проведення судового засідання, призначеного на 09.10.2024, у режимі відеоконференції. Однак, судом це клопотання не розглядалося, адже суд був повідомлений про те, що обвинувачений вибув у відрядження до суду для безпосередньої участі в судовому засіданні. Це було доведено до відома ОСОБА_5 . Незважаючи на це, 09.10.2024 обвинувачений не прибув до зали суду та самовільно приїхав до Харківського апеляційного суду для участі в засіданні в режимі відеоконференції з його приміщення.
На наступний день, 10.10.2024, до суду надійшло клопотання від обвинуваченого про зупинення судового провадження, у якому зазначено, що він призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації. На даний час ОСОБА_5 виконує обов`язки військової служби у відповідному підрозділі ЗСУ в районі ведення бойових дій у складі сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації. А тому, він не має можливості брати участь у судових засіданнях.
Ухвалою суду від 18.10.2024 відмовлено у клопотанні ОСОБА_5 про зупинення провадження. Мотивами для прийняття такого рішення стало те, що обвинувачений, хоча і призваний для проходження військової служби, однак має можливість брати участь у судових засідання та фактично бере у них участь. Будь-які об`єктивні перешкоди для продовження судового провадження у цьому кримінальному провадженні відсутні, що виключає необхідність у його зупиненні. Суд також врахував, що ОСОБА_5 перебуває на посаді старшого офіцера юридичної служби, у званні майора юстиції, що очевидно не передбачає його фактичне знаходження на лінії зіткнення та безпосередньої участі у бойових діях. За весь час військової служби обвинуваченого жодне судове засідання не відбувалося за його участі безпосередньо з польових фортифікаційних споруд, які служать вогневою позицією та простим укриттям живої сили. ОСОБА_5 завжди перебував у приміщенні суду або ж приміщенні військової частини, звідки в режимі відеоконференції, за його участі і проводилися судові засідання. Також, суд врахував ту обставину, що у травні 2022 року Вищим антикорупційним судом готувалася хронологічна довідка з детальною інформацією про хід судового розгляду у справі за обвинуваченням ОСОБА_5 . Вона була підготовлена та направлена на запит Міністерства юстиції України в межах розгляду справи за зверненням ОСОБА_5 проти України до ЄСПЛ. За результатами його заяви ЄСПЛ виніс рішення, яким констатував порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині надмірної тривалості провадження, де він є обвинуваченим.
31.03.2025 до суду надійшло чергове клопотання обвинуваченого про зупинення судового провадження. Відповідно до поданих ОСОБА_5 доказів та наданих пояснень він знову переведений в іншу військову частину, яка зараз дислокується на Рівненщині.
Водночас, будь-яких доказів того, що обвинувачений позбавлений можливості брати участь у судових засіданнях (у тому числі за допомогою власних технічних засобів), ОСОБА_5 не надав.
Ухвалою суду від 11.04.2025 відмовлено у його клопотанні про зупинення провадження. Суд, зокрема, врахував, що ОСОБА_5 перебуває на посаді офіцера юридичного відділу, що очевидно не передбачає його фактичне знаходження на лінії зіткнення та безпосередньої участі у бойових діях.
Також, ухвалою суду від 12.03.2025 причини неприбуття обвинуваченого у судове засідання, призначене у цей же день, визнано неповажними та накладено на нього грошове стягнення.
12.03.2025 о 07:31 год (за півтори години до початку засідання) до суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_12 про відкладення судового засідання. У ньому захисник повідомив, що 11.03.2025 о 08:50 год він мав телефонну розмову з підзахисним, який попросив його подати клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з терміновим відрядженням, а в місці його перебування немає інтернет-зв`язку. Через це, він сам власноруч не може подати документи про неприбуття.
12.03.2025 о 07:40 год (за півтори години до початку засідання) до суду надійшло клопотання ОСОБА_5 про відкладення судового засідання, у зв`язку з вибуттям у відрядження по виконанню обов`язків військової служби. А тому, він не може взяти участь у судовому засіданні (в тому числі з власних засобів).
У клопотанні ОСОБА_5 не обґрунтував, яким чином відрядження унеможливлює його з`явлення на виклик або ж можливість взяти участь у засіданні в режимі відеоконференції з власних технічних засобів (смартфона, планшета, комп`ютера, ноутбука). Будь-яких доказів, які об`єктивно унеможливлювали участь у судовому засіданні до суду не надано.
Ухвалою суду від 30.04.2025 причини неприбуття ОСОБА_5 в судове засідання, призначене у цей же день, визнано неповажними та накладено на нього грошове стягнення.
30.04.2025 о 07:44 год (за півтори години до початку засідання) до суду надійшло клопотання обвинуваченого про відкладення судового засідання. У ньому, ОСОБА_5 вказує, що у зв`язку з відсутністю матері та необхідності стороннього догляду за хворою донькою йому військовою частиною надано відпустку за сімейними обставинами. За станом здоров`я донька потребує стороннього догляду та нагляду, а тому він не може взяти участь у судовому засіданні 30.04.2025, зокрема, у форматі відеоконференції.
При цьому ОСОБА_5 не обґрунтував обставини, що унеможливлювали можливість взяти йому участь у засіданні в режимі відеоконференції з власних технічних засобів, не покидаючи житло та залишаючи доньку саму.
Ухвалою суду від 30.04.2025 причини неприбуття в судове засідання 11.12.2024 ОСОБА_5 визнано неповажними та накладено грошове стягнення
10.12.2024 від обвинуваченого до суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на вказану дату. У своєму клопотанні, він зазначив, що у зв`язку з хворобою та госпіталізацією він не має можливості прибути та взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Таку причину він мотивував тим, що перебуває на стаціонарному лікуванні у лікарні та неможливістю покинути медичний заклад.
При цьому ОСОБА_5 не обґрунтував обставини, що унеможливлювали можливість взяти участь у засіданні в режимі відеоконференції з власних технічних засобів, не покидаючи медичний заклад. Хоча, як убачається з відповіді лікарні, де він проходив лікування, стан обвинуваченого дозволяв йому брати участь у судовому засіданні в такому режимі. 
Отож, ОСОБА_5 тричі не виконав свого процесуального обов`язку щодо прибуття до суду за викликом, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений судом завчасно та належним чином.
Окрім цих випадків, ОСОБА_5 часто не з`являвся у судові засідання і з інших підстав - поламався транспорт, яким він добирався до суду, необхідність термінового проходження МРТ, забув рюкзак у громадському транспорті та викликав поліцію.
Оцінивши надані стороною захисту документи, співставивши їх із обставинами, про які зазначає прокурор у клопотанні та які підтверджуються матеріалами апеляційного провадження, колегія суддів зазначає, що вищевказані обставини свідчать про відсутність реальних перешкод для ОСОБА_5 бути присутнім під час судового розгляду. А тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність ризику переховування обвинуваченого від суду.
За таких обставин, неспроможними є доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що суд не врахував відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Безпідставними є посилання апеляційної скарги захисника на те, що усупереч ст. 147 КПК України суд порушив встановлений порядок розгляду клопотань ОСОБА_5 про скасування ухвал щодо накладення на нього грошових стягнень, що дало можливість прокурору посилатися на оскаржені рішення, як на преюдиціальні факти.
Так, матеріалами провадження стверджується, що клопотання обвинуваченого про скасування ухвал щодо накладення на нього грошових стягнень та клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу розглядалися у судовому засіданні 04.11.2025 одночасно, будь-яких заперечень із цього приводу ні ОСОБА_5 , ні його захисниками, зазначено не було. При цьому варто зауважити, що положеннями ст. 147 КПК України не заборонено розгляду таких клопотань в одному засіданні, а також суд не зміг розглянути вказані клопотання обвинуваченого раніше у зв`язку з його відсутністю у попередніх судових засіданнях.
Також не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що під час розгляду клопотання головуючий суддя порушив ст. 42 КПК України: не дав ОСОБА_5 можливості висловити свою думку, постійно перебивав, чим перешкодив надати докази на обґрунтування заперечень, про його майновий стан та стан здоров`я, дані, що характеризують останнього.
Як вбачається із журналу судового засідання від 04.11.2025, обвинуваченому та його захисникам надано відповідний час для виступу у судовому засіданні з метою висловлення своєї позиції щодо клопотань обвинуваченого та прокурора, подання відповідних доказів та заперечень. При цьому зауваження головуючого судді з приводу виходу обвинуваченого за межі предмету розгляду свідчать про виконання положень ст. 321 КПК України та не можуть розцінюватися як порушення прав ОСОБА_5 останнього, оскільки спрямовані на здійснення оперативного розгляду кримінального провадження та забезпечення в судовому засіданні належного порядку.
Відтак, безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 у цій частині.
Неспроможним є покликання апеляційної скарги обвинуваченого на сумніви у неупередженості головуючого судді ОСОБА_8 .
Наявність безсторонності для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого легітимного сумніву з цього приводу (рішення ЄСПЛ від 24.05.1989 у «Справі Гаусшильдта»).
Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.
Колегія суддів вважає, що обвинуваченим не викладено будь-яких фактичних даних та не надано доказів, які б могли слугувати підставою для сумніву в неупередженості та безсторонності судді ОСОБА_8 . Тому такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 не приймаються до уваги. 
Разом із цим, слід зауважити, що згідно з рішенням Ради Суддів України від 08.06.2017, із змінами відповідно до рішення № 13 від 01.03.2019, наявність скарг щодо судді у провадженні ВРП не породжує конфлікту інтересів у діяльності судді щодо розгляду конкретної судової справи. А відтак, твердження апеляційної скарги ОСОБА_5 , що суд першої інстанції постановив ухвали про визнання причин неявки обвинуваченого у судові засідання 10.12.2024 та 30.04.2025 після його звернення до ВРП із дисциплінарною скаргою, за відсутності будь-яких доказів є безпідставними.
Посилання апеляційних скарг, що суд порушив ч. 1 ст. 193 КПК України, оскільки розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу відбувся лише за часткової участі ОСОБА_5 , не відповідає дійсності, так як спростовується даними журналу судового засідання від 04.11.2025, із якого вбачається, що судом забезпечено обвинуваченому можливість висловити свою позицію щодо клопотання прокурора. 
Також слід відхилити посилання апеляційних скарг на те, що суд безпідставно відмовив у зупиненні провадження за клопотанням ОСОБА_5 на підставі ч. 1 ст. 335 КПК України, наклав грошові стягнення у максимальному розмірі, адже такі питання відповідно до ст. 194 КПК України не підлягають вирішенню при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу. 
Довід апеляційної скарги захисника про те, що суд не врахував, що на цей час не досліджені в повному обсязі докази та не допитані свідки захисту, що можуть спростувати версію обвинувачення, не можуть прийматись до уваги, враховуючи стадію кримінального провадження.
Неспроможним є твердження апеляційних скарг про безпідставність ініціювання прокурором застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з посиланням на те, що ОСОБА_5 не вчиняв будь-яких безпосередніх дій, спрямованих на переховування від суду, адже необхідністю застосування запобіжного заходу стороною обвинувачення визначено ухилення від суду, тобто вчинення умисних дій, направлених на нез`явлення без поважних причин за викликом до суду.
Із огляду на вищенаведені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до переконання про необхідність застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу.
У зв`язку з цим помилковими є доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції не врахував обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого та докази, надані стороною захисту.
Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду про те, що застосування стосовно ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для запобігання реалізації ним встановленого ризику переховування від суду.
Так, суд першої інстанції врахував суспільний інтерес у швидкому, повному і об`єктивному розгляді цього кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризику кримінального провадження, доволі високий встановлений при розгляді клопотання ризик переховування ОСОБА_5 від суду, його особисту характеристику, процесуальну поведінку.
Проте судом першої інстанції не наведено жодного обґрунтування не врахування суспільного інтересу у швидкому, повному і об`єктивному розгляді цього кримінального провадження з 2017 року, в якому закінчився строку дії застосованого до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, як і не наведено обставин, що свідчать про доволі високий ризик переховування обвинуваченого від суду, його особисту характеристику та процесуальну поведінку. 
А відтак, враховуючи те, що: злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , належить до тяжких, до того ж, є корупційним; наразі обвинуваченому виповнилося 59 років; ОСОБА_5 одружений, має на утриманні двох дітей, із яких одна неповнолітня; ОСОБА_5 є військовослужбовцем, перебуває на посаді старшого офіцера юридичної служби, позитивно характеризується; ОСОБА_5 раніше не судимий; до нього у цьому кримінальному провадженні застосовувався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строк дії якого закінчився у 2017 році; відомостей щодо вчинення ОСОБА_5 інших кримінальних правопорушень суду не надано; встановлено наявність ризику переховування обвинуваченого від суду, колегія суддів вважає, що наявні підстави для обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді застави.
Згідно із ч. 1 ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.
На думку колегії судів, застосування запобіжного заходу у вигляді застави є пропорційним меті забезпечення кримінального провадження та, за обставин цього кримінального провадження, є саме таким запобіжним заходом, який буде достатнім стримуючим засобом, що здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 та запобіганню встановленому ризику, та, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти встановленим ризикам. Доказів на підтвердження того, що застосування запобіжного заходу у вигляді застави, є невиправданим, стороною захисту надано не було і колегією суддів обставин для такого висновку не встановлено.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати її буде достатнім стримуючим засобом, щоб нівелювати у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Враховуючи майновий стан обвинуваченого ОСОБА_5 , зокрема, згідно з відомостями про нараховані доходи із червня по жовтень 2025 року він отримав заробітну плату у сумі 181 972,58 грн, а також обставини кримінального провадження - відповідно до обвинувального акту ОСОБА_5 , будучи суддею Київського апеляційного адміністративного суду, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, отримав від ОСОБА_9 кошти в сумі 5 000 доларів США, як неправомірну вигоду за винесення судового рішення апеляційної інстанції у справі за позовом ТОВ «Безпечні технології утилізації» в інтересах зазначеного товариства, колегія суддів вважає, що розмір застави - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 грн, є співрозмірним з його майновим станом, розумним з огляду на необхідність виконання завдань кримінального провадження, зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого, запобігти встановленому ризику та не є завідомо непомірним для нього.
Оцінка вказаних вище обставин не свідчить про те, що при визначенні розміру застави необхідно вийти за межі, передбачені п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.
Відтак, оскільки суду апеляційної інстанції не надано переконливих доказів, що визначений розмір застави є непомірним для ОСОБА_5 , а також, враховуючи положення законодавства щодо можливості внесення застави як підозрюваним, так і іншими особами, неспроможними є доводи апеляційної скарги захисника у цій частині.
Також відповідно до приписів ч. 5 ст. 194 КПК України на обвинуваченого ОСОБА_5 строком на два місяці з дня внесення застави слід покласти обов`язки: прибувати до Вищого антикорупційного суду у визначені дати; повідомляти Вищий антикорупційним суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Згідно із ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Із огляду на наведене, апеляційні скарги слід задовольнити частково, ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді застави із покладенням обов`язків.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Вищого антикорупційного суду від 04 листопада 2025 року скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 42016000000003697 задовольнити частково та застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді застави у розмірі вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень.
Застава може бути внесена обвинуваченим, іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) не пізніше п`яти днів з дня обрання такого запобіжного заходу за реквізитами: код ЄДРПО 2836259, номер рахунка за стандартом IBAN НОМЕР_2 .
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки:
- прибувати до Вищого антикорупційного суду у визначені дати;
- повідомляти Вищий антикорупційним суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Термін дії обов`язків, покладених судом, визначити на два місяці з моменту внесення застави.
Роз`яснити обвинуваченому та заставодавцю, що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава може бути звернута в дохід держави.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий          ОСОБА_1 

Судді           ОСОБА_2 

ОСОБА_3