Справа № 450/3853/24 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/668/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 лютого 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря - Хоцяновича О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 січня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:
У серпні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Бізнес позика» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором №114812-КС-003 про надання кредиту від 04.09.2023 року в розмірі 140225 грн. 42 коп.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04.09.2023 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір №114812-КС-003 про надання кредиту (далі - кредитний договір), шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Відповідно до пункту 1 кредитного договору, ТОВ «Бізнес позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 40000 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами про надання грошових коштів у кредит (далі - Правила). 
Згідно з умовами кредитного договору, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою і становить 1.15082147 процентів за кожен день користування кредитом. 
Пунктом 2 договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно з графіком платежів.
Пунктом 3 договору кредиту встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов зазначеного договору. 
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу грошові кошти в розмірі 40000 грн., шляхом перерахування на його банківську картку за номером НОМЕР_1 , який відповідачем вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті.
В подальшому, 18.10.2023 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони домовились внести зміни в пункт 2.7 договору та викласти «Термін дії договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії договору: до 01.05.2024 року». Також, сторони домовились внести зміни в пункт 2.3 договору та викласти «Строк кредиту» в новій редакції, а саме: «Строк кредиту: 35 тижнів». 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 25.07.2024 року утворилась заборгованість в розмірі 140225 грн. 42 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 січня 2025 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за кредитним договором №114812-КС-003 від 04.09.2023 року, яка складається з тіла кредиту в розмірі 40000 грн., прострочених процентів в розмірі 100225 грн. 42 коп., а всього: 140225 грн. 42 коп., та судові витрати в розмірі 2422 грн. 40 коп.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просив його скасувати з підстав недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Бізнес позика» відмовити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач покликається на те, що позивачем на підтвердження обставин надіслання пропозиції (оферти) укласти договір №114812-КС-003 про надання кредиту було відправлено одноразовий ідентифікатор UA-2546 на номер телефону НОМЕР_2 , проте, жодних належних доказів надано не було. 
На переконання відповідача, долучений до матеріалів лист за підписом ТОВ «Бізнес позика», а саме: Візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення електронного договору №1144812-КС-003 про надання кредиту від 04.09.2023 року в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства на сайті www.my.bizpozyka.com, в якому зазначено, що 04.09.2023 року позивачем було направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір №114812-КС-003, складений самим позивачем в довільній формі, тому за відсутності інших доказів не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження обставини, викладених у ньому. 
Вказує, що в разі, якщо позивач стверджує, що ним було сформовано одноразовий ідентифікатор, який відправлено на телефон відповідача, він мав би надати суду докази, які підтверджують факт відправлення такого ідентифікатора на номер телефону відповідача. 
Вважає, що таким доказом може бути, наприклад, довідка оператора мобільного зв`язку про те, що з номера телефону позивача на номер телефону відповідача було відправлено смс-повідомлення із зазначенням дати та змісту такого повідомлення. 
Крім того, звертає увагу, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують факт надання кредитних коштів позивачем відповідачу. Зокрема, до позовної заяви позивач долучив дві довідки, видані ТОВ ФК «Елаєнс», в яких зазначено, що на банківську картку відповідача перераховано грошові кошти в сумі 25000 грн. та 15000 грн., однак, такі довідки не є належними доказами перерахування коштів, оскільки виходячи із змісту статті 1066 ЦК України, лише довідки чи інший документ, виданий банком про зарахування грошових коштів на рахунок отримувача, який містить інформацію про платника та отримувача грошових коштів, може підтвердити факт надання кредитних коштів позивачем відповідачу, але такий документ позивачем не долучений. 
Також зауважує, що надані АТ «А-Банк» документи не є належними та допустимими доказами, які підтверджують рух коштів по рахунку відповідача, оскільки виписка нечитабельна, розмір шрифту не дозволяє встановити зміст інформації, яка вказана у виписці, а сама виписка не засвідчена підписом уповноваженої особи і на файл у форматі excel не накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог ч.2 ст.100 ЦПК України та Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». 
Додатково зазначає, що позивачем неправомірно нараховано проценти в збільшеному розмірі (2% в день), а тому такі не підлягають стягненню, оскільки перевищують суму кредиту. 
Позивач ТОВ «Бізнес позика» подав письмові пояснення, в яких заперечує доводи та вимоги апелянта.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 27.01.2026 року, є дата складення повного судового рішення - 06.02.2026 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.09.2023 року між ТОВ «Бізнес позика» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір №114812-КС-003 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п.2.1 кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 40000 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів; строк, на який надається кредит - 24 тижні; стандартна процентна ставка за кредитом: в день 2,0000000%, фіксована; знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,15082147%, фіксована; комісія за надання кредиту - 6000 грн.; загальний розмір наданого кредиту - 40000 грн.; термін дії договору - до 19.02.2024 року; орієнтовна загальна вартість кредиту - 104040 грн.; орієнтовна реальна річна процентна ставка - 9188,53%. 
Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-2546 04.09.2023 року 01:31:11, який був надісланий на номер телефону НОМЕР_2 .
Також додано пропозицію (оферту) укласти договір №114812-КС-003 про надання кредиту та прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладення договору №114812-КС-003 про надання кредиту, Паспорт споживчого кредиту, в яких містяться основні умови кредитування, інформація щодо орієнтовної реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, аналогічні договору про надання кредиту. Крім того, в Паспорті споживчого кредиту в розділі 5 міститься графік платежів. 
18.10.2023 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони домовились внести зміни в пункт 2.7 договору та викласти «Термін дії договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії договору: до 01.05.2024 року». Також, сторони домовились внести зміни в пункт 2.3 договору та викласти «Строк кредиту» в новій редакції, а саме: «Строк кредиту: 35 тижнів». 
До вказаного договору додані пропозиція (оферта) щодо укладання договору від 04.09.2023 року, прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) від 04.09.2023 року.
Також, долучено витяг з анкети клієнта ОСОБА_1 , в якому зазначено всі його анкетні дані та інформація стосовно бажаного кредиту.
При цьому, приймаючи умови договору, ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомлений з договором, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно їх дотримуватися (п.7 кредитного договору).
Згідно з розрахунком заборгованості, відповідач на виконання умов договору здійснив часткову оплату за договором №114812-КС-003 на загальну суму 22340 грн. і, відповідно, станом на 25.07.2024 року заборгованість відповідача становить 140225 грн. 42 коп., яка складається з 40000 грн. прострочених платежів по тілу кредиту, 100225 грн. 42 коп. прострочених платежів по процентах, обрахованих за період з 04.09.2023 року по 01.05.2024 року. 
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
При цьому, в ч.1 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно зі ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладення в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку, електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказав, що важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно зі ст.13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Як вбачається з матеріалів справи, договір №114812-КС-003 про надання кредиту від 04.09.2023 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено у вигляді електронного документу із застосуванням електронного підпису (UA-2546).
Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначив свої персональні дані, зокрема, ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, електрону адресу, адресу місця реєстрації (проживання), номер телефону, номер банківської картки, на яку необхідно перерахувати кошти. Дані обставини стверджуються витягом з інформаційно-телекомунікаційної системи - www.my.tpozyka.com. 
ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позикодавець надіслав останньому за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявник використав для підтвердження підписання договору позики.
Сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Отже, підписанням договору №114812-КС-003 про надання кредиту від 04.09.2023 року, ОСОБА_1 підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. 
Без вчинення вказаних вище дій, зокрема, надання особистих даних для оформлення кредитного договору, в тому числі номеру телефону та/або електронної пошти для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладений.
Окрім того, факт укладення договору підтверджується частковим виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань, зокрема, на загальну суму 22340 грн, частина коштів з яких була зарахована в рахунок погашення заборгованості за процентами (16340 грн.), а частина коштів на погашення комісії (6000 грн.)
Також, необхідно зазначити, що ОСОБА_1 не вказує на те, що особисті дані клієнта, зазначені в договорі про надання кредиту, не відповідають його даним.
Доказів про те, що договір було укладено іншою особою, а не відповідачем, чи номер телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор, належить іншій особі, відповідач суду не надав. 
Навпаки, колегія суддів зауважує, що номер телефону НОМЕР_3 , вказаний ОСОБА_1 у заявці на отримання кредиту, відповідає номеру телефону, вказаному ним в апеляційній скарзі. 
Отже, суд першої інстанції, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення договору №114812-КС-003 від 04.09.2023 року. 
Подібні за змістом правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі №757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі №212/10457/21.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав.
Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи кредитний договір №114812-КС-003 від 04.09.2023 року, сторони погодили, що загальна вартість отриманого кредиту, із розрахунку на 24 тижні, зі сплатою 1,15082147% в день та комісії за надання кредиту, - становить 104040 грн. 
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату ним заборгованості у повному розмірі чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку.
Розрахунок заборгованості, наданий ТОВ «Бізнес позика» по кредитному договору №114812-КС-003 від 04.09.2023 року, повністю відповідає умовам договору та вимогам законодавства, а позовні вимоги щодо стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідачем не надано аргументованого контррозрахунку заборгованості, розмір заборгованості відповідачем не спростований, тому колегія суддів вважає доведеним, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідач мав заборгованість перед ТОВ «Бізнес позика» в розмірі 140225 грн. 42 коп., з яких: тіло кредиту - 40000 грн., прострочені проценти - 100225 грн. 42 коп.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором кредиту в сумі 140225 грн. 42 коп., з яких: тіло кредиту - 40000 грн., прострочені проценти - 100225 грн. 42 коп.
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір №114812-КС-003, укладений між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 , є споживчим, а тому відповідно до законодавства про захист прав споживачів проценти за користування кредитом не можуть перевищувати суму кредиту (тіло кредиту), колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки ці доводи не відповідають вимогам п.6 ст.3, ч.2 ст.13, ч.3 ст.509, ст.627 ЦК України та ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.
Водночас, згідно зі ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована.
Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. 
Спростування презумпції правомірності правочину відбувається у разі: якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо правочин визнаний судом недійсним (тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання оспорюваного правочину недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).
Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі №725/5919/19.
За обставинами справи, яка переглядається апеляційним судом, під час укладення договору №114812-КС-003 про надання кредиту від 04.09.2023 року ОСОБА_1 був повідомлений про розмір процентів за користування кредитними коштами, порядок їх сплати та інші істотні умови договору і добровільно уклав цей договір та користувався отриманими коштами.
Під час розгляду даної справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру процентів за користування кредитними коштами, зокрема, у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», тому доводи апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції про стягнення процентів за користування кредитом, які зводяться до обґрунтування несправедливості умов кредитного договору, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.
Також, колегією суддів не враховуються долучені стороною відповідача на стадії апеляційного розгляду справи платіжні інструкції, оскільки вони стосуються платежів, які були сплачені на погашення заборгованості вже після ухвалення судом першої інстанції рішення в даній справі, фактично на його часткове виконання, позаяк, заяви про відмову від позову позивач до апеляційного суду не подавав. 
За встановлених і наведених вище обставин справи, в колегії суддів немає підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, що дійшов суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача, судом не допущено порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 06 лютого 2026 року. 

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич