Номер провадження: 22-ц/813/1686/26 
Справа № 495/270/20
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 
на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 грудня 2024 року, ухвалене Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області у складі: судді Прийомової О.Ю. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :
17 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що він 06 лютого 2017 року надав в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 17 000 доларів США, за курсом НБУ станом на день надання позики 1 долар США становить 27,08 грн. Отже еквівалент позики у гривні становить 460 360, 00 грн.
Зазначені обставини підтверджуються доданою до позову, складеною власноручно ОСОБА_2 , розпискою від 06 лютого 2017 року, згідно якої відповідач зобов`язався повернути позивачу борг до 01 вересня 2017 року.
Протягом декількох років відповідач постійно обіцяв, що він поверне борг, але свої обіцянки так і не виконував.
Протягом 2019 року відповідач повернув позивачу частково суму боргу у розмірі 6000 доларів США.
Оскільки між сторонами відсутній спір щодо частини заборгованості у розмірі 6000 доларів США, то ціна позовних вимог щодо повернення основного боргу складає 11 000 доларів США, що станом на 15 січня 2020 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 264 282 грн.
В зв`язку з тим, що відповідач не виконує свій обов`язок щодо повного повернення боргових зобов`язань, позивач із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 1046, 1047, 1049, 525, 526, 631, 530, ч. 1 ст. 610, ч. 1 ст. 1050, ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики від 06 лютого 2017 року з врахуванням основного боргу та трьох відсотків річних у загальному розмірі 11 782, 40 доларів США, що станом на 15 січня 2020 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 283 080 грн 40 коп, понесені судові витрати.
Відповідач у відзиві на позову не визнав такий, просив суд відмовити у повному обсязі у задоволені позовних вимог позивача, зазначаючи, що позовна заява є незаконною необґрунтованою, доводи, на які посилається позивач в якості підтвердження своєї правової позиції, суперечливі, а посилання на докази та обставини такі, що не відповідають дійсності, причому, конкретні посилання позивача, вказані в позовній заяві, прямо суперечать дійсності.
Зазначає, що між позивачем та відповідачем склалися відносини, у яких ОСОБА_1 здійснює оптовий продаж рослинної продукції, а ОСОБА_2 здійснює оптову закупівлю зазначеної продукції для подальшої реалізації.
У 2017 році, як і завжди раніше, відповідач отримав рослинну продукцію від позивача, а саме виноград, який збирався у подальшому продати та з вилучених коштів розрахуватися з позивачем.
Але, у зв`язку з тим, що позивач пішов на поступки та надав деякий час на розрахунки за продукцію, відповідач, в свою чергу на довірливих відносинах не перевірив якість винограду на час його отримання.
Тобто на момент домовленості, відповідач навіть не міг припустити, що виноград не буде відповідати придатності харчового продукту, що було встановлено відповідачем лише через деякий час після домовленості.
Ніяких грошових коштів він не отримував у позивача, розписок не писав, натомість, отримавши зіпсований харчовий продукт, не зміг його реалізувати.
Здійснити повернення зіпсованого продукту не надалось можливим, усі спроби щодо мирних переговорів залишилися безуспішними, оскільки позивач відмовився забирати та робити обмін непридатного харчового продукту.
Внаслідок чого, відповідач протягом 2019 року сплатив 6000 доларів США позивачу, незважаючи на те, що позивач увів в оману відповідача коли передавав зіпсований харчовий продукт.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що у тексті власноручно написаної ОСОБА_2 розписці зазначено, що він взяв гроші у борг саме як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, у розписці відсутня печатка фізичної особи-підприємця.
Отже між сторонами виникли саме цивільні правовідносини як між фізичними особами, про що відповідачем прямо зазначено у власноручно написаній розписці.
Відповідач не надав до суду жодного договору купівлі-продажу винограду чи будь-які інші докази цього, тому є очевидним, що наведена відповідачем версія подій є вигадкою, адже надання іншій особі безкоштовно та без будь-яких договорів товару, вартість якого складає тисячі доларів США, сподіваючись, що через два роки за цей товар розрахуються, не витримує жодної критики.
Сам відповідач у відзиві визнає, що повернув 6000 доларів США у 2019 році.
При цьому сам відповідач зазначає, що гроші були повернуті саме в доларах США, а не гривні чи в будь-якій іншій валюті.
Таким чином сам відповідач підтвердив, що він здійснив часткове виконання договору позики грошових коштів.
Посилається на позицію Верховного Суду, який зазначив, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.
Тому вважає, що ствердження відповідача про те, що начебто між ним та позивачем не укладено договір позики грошових коштів спростовуються самими діями відповідача, що свідчить про часткове виконання договору позики грошових коштів, а саме: часткове повернення боргу у розмірі 6000 доларів США.
Рішенням Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 05 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 06 лютого 2017 року з врахуванням основного боргу та трьох відсотків річних у загальному розмірі 11 782, 40 доларів США, що становить станом на 15 січня 2020 рік згідно офіційного курсу НБУ 283 080 грн 40 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3251,20 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 грудня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 4876,8 грн.
Доводами апеляційної скарги є те, що :
- суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позову, оскільки оригінал розписки був втрачений, що робить неможливим його перевірку на достовірність, почеркознавча експертиза не була проведена через відсутність матеріалів для дослідження;
- суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги копію розписки як належний доказ, хоча копія документа не є самостійним доказом, якщо її достовірність не підтверджена належним процесуальним шляхом;
- суд першої інстанції не вжив заходів для з`ясування місцезнаходження оригіналу документа, хоча з матеріалів справи вбачається, що ОНДІСЕ направив оригінал розписки до суду 21 вересня 2021 року;
- копія розписки, на яку посилається позивач, не може вважатися належним та допустимим доказом у справі, оскільки копія документу, на відміну від оригіналу, не дозволяє провести необхідне експертне дослідження, що є критично важливим у даній справі;
- вважає, що сам по собі факт наявності копії документа не дає можливості встановити чи дійсно оригінал існував на момент розгляду справи, чи цей документ не був створений пізніше для обґрунтування вимог позивача, а відсутність оригіналу повністю унеможливлює встановлення його автентичності, що є підставою для визнання цього документа таким, що не має юридичної сили;
- крім того, позивач не надав жодних інших доказів, які могли б підтвердити факт передачі відповідачу грошових коштів.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Клименко С.Ю. підтримали апеляційну скаргу відповідача.
Позивач ОСОБА_6 та його представник адвокат Гасанов К.І. про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки представник відповідача повістку отримав 02.12.2025 0:39:03 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 71зв. т. 2).
Вказане відповідно до вимог ч. 3 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.
Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 суму позики у розмірі 11000 доларів США та трьох відсотків річних у загальному розмірі 782,40 доларів США, загалом - 11 782, 40 доларів США, що станом на 15 січня 2020 рік згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 283 080 грн 40 коп, в обґрунтування зазначивши, що 06 лютого 2017 року позивач передав у позику відповідачу 17000 доларів США зі строком повернення до 01 вересня 2017 року, на підтвердження чого ОСОБА_2 надав розписку, і зазначаючи, що протягом 2019 року відповідач частково виконав свої боргові зобов`язанні, повернувши 6000 доларів США.
Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано до суду разом із першою заявою по суті справи - позовною заявою – копію розписки від 06.02.2017 (а.с. 11)
З наданої позивачем розписки вбачається, що 06.02.2017 ОСОБА_2 18.10.83 взяв в борг 17.000 (значок долару) сімнадцять тисяч дол. США на території р. Молдова у гр. ОСОБА_4 та зобов`язується повернути до 01.09.2017.
Розписка від 06.02.2017 містить прізвище, ім`я по батькові позикодавця і позичальника, суму позики 17000 доларів США, дату 06.02.2017, строк повернення грошових коштів – ІНФОРМАЦІЯ_1 , підпис позичальника.
Копія вказаної розписки посвідчена позивачем власноруч.
Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції заперечувалося, що розписка була написана та підписана ним власноручно та факт отримання коштів.
Частиною п`ятою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом може бути призначена експертиза або відповідні висновки експертів можуть надаватися суду сторонами (стороною) у разі підготовлення їх на замовлення такого учасника справи (статті 102, 103 ЦПК України).
За матеріалами справи, суд першої інстанції за клопотанням сторони відповідача, поданим разом із відзивом на позовну заяву, ухвалою від 10 серпня 2020 року призначив у справі для повного та всебічного розгляду справи, з метою встановлення укладання між сторонами договору позики та написання боргової розписки саме відповідачем, судово-почеркознавчу експертизу.
До судового експерта направлялись матеріали справи, оригінал розписки (15.02.2021), наданої позивачем суду, експериментальні зразки почерку відповідача у вигляді рукописного тексту та ухвала суду залишена експертом 22.02.2022 (в черговий раз) без виконання, оскільки порівняльного матеріалу – вільних зразків почерку та підписів ОСОБА_2 , про надання яких клопотав експерт, надано не було, у клопотанні про призначення експертизи також не було заявлено про те, де саме суду можна витребувати вільні зразки почерку відповідача в кількості 8-10, його почерку та підписів, що розташовані на документах, максимально наближених до часу виконання рукописного тексту і на досліджуваному документі (2017).
При цьому, судом клопотання експерта були вручені сторонам по справі та їх було повідомлено про неможливість проведення експертизи, зокрема, представник відповідача адвокат Клименком С.Ю. отримав копію клопотання експерта 24.11.2020, про що свідчить особиста розписка (а.с. 98 т. 1), проте доказів виконання матеріали справи не містять, оскільки надано лише експериментальні (умовно-вільні) зразки почерку та підпису відповідача.
Позивачем виконано свій процесуальний обов`язок та 15.02.2021 надано суду оригінал розписки для дослідження експертом (а.с. 107-108 т. 1), яку скеровано на адресу експертної установи 11.03.2021 (а.с. 103 т. 1), натомість від сторони відповідача як під час заявлення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, так і на виконання клопотань експертів до суду не надійшло жодної заяви/клопотання про витребування додаткових матеріалів у вигляді вільних зразків почерку та не надано таких, не повідомлено про джерело витребування таких.
Наведене свідчить про неможливість проведення експертного дослідження за ухвалою суду від 10 серпня 2020 року саме через процесуальну поведінку сторони відповідача.
Щодо втрати в подальшому оригіналу боргової розписки, то керівником апарату Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 05.12.2024 повідомлено суддю, в провадженні якого перебувала теперішня справи, що 11 березня 2021 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області направлено на адресу ОНДІСЕ матеріали цивільної справи № 495/270/20 та оригінал розписки від 06.02.2017, які отримані установою 26.03.2021, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення; 28 травня 2021 року експерту ОСОБА_7 повідомлено, що на адресу суду надійшли матеріали справи, однак боргової розписки не повернуто на адресу суду разом із матеріалами справи; 28 вересня 2021 року на адресу суду надійшли матеріали справи та оригінал розписки; під час виконання клопотання про надання додаткових доказів справа знов була скерована експерту зі всіма матеріалами та відібраними зразками почерку та підпису; 25 січня 2022 року на адресу ОНДІСЕ надійшло клопотання № 21-7287 про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи, оригінал розписки в матеріалах відсутній; 27 січня 2022 року суд направив на адресу експертної установи матеріали справи з вказівкою, що оригінал розписки на адресу суду не надходив; 27 квітня 2022 року на адресу суду повернулося повідомлення № 21-7287, матеріали справи; 11 травня 2022 року суд проінформував ОНДІСЕ , що оригінал розписки судом не було отримано та просив вжити заходів щодо відправки вказаної розписки суду; на запит 07 червня 2022 року надійшла відповідь, що оригінал розписки був направлений на адресу суду 21.09.2021, однак в матеріалах справи вказаний оригінал відсутній. Таким чином, в результаті перевірки встановлено, що оригінал розписки був втрачений при пересилці справи між Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області та ОНДІСЕ (а.с. 2 т. 2).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів з урахуванням положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, які передбачають, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, щодо не написання розписки та неотримання грошей за розпискою від 06.02.2017, що є його обов`язком згідно ст. 12, 81 ЦПК України.
Сама по собі неможливість проведення почеркознавчої експертизи за матеріалами справи пов`язана не лише з втратою оригіналу боргової розписки, а і через неповідомлення відповідачем та ненадання ним відомостей про те, де саме можна витребувати або отримати його вільні зразки почерку, про що зазначав експерт у своєму клопотанні, ненадання яких само по собі унеможливлює проведення експертного дослідження.
Натомість, позивачем надано суду оригінал витребуваної розписки, тобто належно виконано свій процесуальний обов`язок.
Отже, за матеріалами справи слід вважати, що відповідач не довів, що грошові кошти ним не отримувались у позику або, що такі кошти були повернуті позивачу у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Тобто доказом, підтверджуючим виконання зобов`язання, є наявність боргового документу (оригіналу розписки) у боржника або розписка кредитора про отримання боргу.
Оригінал розписки від 06 лютого 2017 року знаходився у позивача, і це свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення боргу за договором позики.
Ураховуючи, що 06 лютого 2017 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_8 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2017 року, на підтвердження чого написав розписку, оригінал якої знаходився у позивача та дійсність якої не спростована відповідачем, то колегія суддів вважає, що між сторонами виникли позикові правовідносини та у відповідача наявний обов`язок повернути отримані у позику грошові кошти у розмірі 11000 доларів США, який залишилися неповернутими з урахуванням сплачених відповідачем 6000 доларів США.
Згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 373/2054/16-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики від 06 лютого 2017 року у розмірі 11 000 доларів США.
Наведеного правильного висновку суду не спростовують доводи апеляційної скарги про те, що суд не мав правових підстав для задоволення позову, оскільки оригінал розписки був втрачений, що робить неможливим його перевірку на достовірність, почеркознавча експертиза не була проведена через відсутність матеріалів для дослідження, оскільки сам відповідач спочатку не надавав та не повідомляв про місцезнаходження його вільних зразків почерку, і за таких обставин перекладання на позивача, який належно виконав свій процесуальний обов`язок та надав суду оригінал розписки, який згодом був втрачений, не ґрунтується на засадах диспозитивності та змагальності сторін.
Так само є безпідставним і довід скарги, що суд безпідставно взяв до уваги копію розписки як належний доказ, хоча копія документа не є самостійним доказом, якщо її достовірність не підтверджена належним процесуальним шляхом, оскільки разом із першою заявою по суті справи – позовною заявою – позивачем надана суду копій боргової розписки, завірена позивачем належним чином, оригінал якої згодом був наданий суду, і такий доказ є належним та допустимим у розумінні вимог ст. 77, 78 ЦПК України.
Посилання заявника на незастування судом заходів для з`ясування місцезнаходження оригіналу документа, хоча з матеріалів справи вбачається, що ОНДІСЕ направив оригінал розписки до суду 21 вересня 2021 року, теж не відповідає матеріалам справи, згідно яких суд вжив всіх залежних від нього заходів до з`ясування такого та керівником суду проводилася відповідна перевірка.
Оскільки відповідачем не спростована презумпція правочину (ст. 204 ЦК України), то і його твердження, що факт наявності копії документа не дає можливості встановити, чи дійсно оригінал існував на момент розгляду справи, чи цей документ не був створений пізніше для обґрунтування вимог позивача, а відсутність оригіналу повністю унеможливлює встановлення його автентичності, що є підставою для визнання цього документа таким, що не має юридичної сили, є власним помилковим тлумаченням закону.
Саме належними і допустимими доказами позивач належно довів передачу ним відповідачу суми коштів.
Натомість, заперечуючи існування боргової розписки та написання її саме відповідачем на підтвердження взятих на себе боргових зобов`язань, відповідач одночасно визнає сплату позивачу 6000 доларів США, саме на яку позивачем зменшено суму боргу порівняно із заявленим у розписці.
При цьому, будь-яких належних доказів того, що така сума передана на виконання інших зобов`язань в межах будь-яких інших правовідносин між сторонами, відповідачем не надано.
Доводів щодо існування між сторонами інших, відмінних від боргових, зобов`язань, за якими відповідач передав позивачу 6000 доларів США, апеляційна скарга не містить.
Оскільки будь-якого іншого, ніж зазначено у розписці, змісту трактування вказаної розписки вона не передбачає, тому висновки суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми боргу 11000 доларів США є правильними, такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Нерелевантним є посилання відповідача на неврахування судом висновків, зроблених Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, в якій зазначено, що зробивши припущення про ймовірне підписання Договору Позивачем у період з 02.04.2018 по 10.04.2018, суд апеляційної інстанції в порушення принципу змагальності безпідставно переклав тягар доведення цієї обставини на Відповідача та фактично бездоказово презюмував виникнення в останнього зобов`язань за договором до спливу строку поставки товару, встановленого в специфікації № 1. В порядку obiter dictum Верховний Суд зазначає, що у даному випадку суд апеляційної інстанції припустився логічної помилки, коли в обґрунтування свого рішення фактично використав концепцію негативного доказу, яка сама по собі порушує принцип змагальності. Отже, Верховний Суд погодився з доводами касаційної скарги та констатував, що Позивачем не доведено стверджувальної ним обставини - укладення між сторонами Договору поставки саме 27.03.2018. Оскільки встановлені у справі обставини точної дати підписання договору з боку Позивача встановити не дозволяють, то саме останній у цьому випадку несе ризик настання пов`язаного з цим процесуального наслідку у вигляді відмови в позові. У зв`язку з чим висновки суду апеляційної інстанції про виникнення у Відповідача зобов`язання з поставки товару до 10.04.2018 не ґрунтуються на встановлених цим же судом обставинах справи.
Тобто, у вказаній справі відповідач доводив на спростування підстав позову укладення договору поставки в іншу, відмінну від зазначеної позивачем, дату належними та допустимим доказами.
Натомість, у теперішній справі, відповідач, посилаючись на інші, відмінні від вказаної в борговій розписці природу видачі такої, обставини, не надає доказів саме інших правовідносин сторін, за якими він вже повертав позивачу 6000 доларів США.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення 3% річних.
За приписом першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, яке визнано такими, що відповідає Конституції України (є конституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) відборжника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зроблено такі висновки, що «компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача три процента річних з простроченої суми боргу у розмірі 11000 доларів США за період з 02 вересня 2017 року до 15 січня 2020 року, виклавши розрахунок у позовній заяві.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Оскільки строк виконання зобов`язання з повернення позики у розписці від 06 лютого 2017 року зазначено до 01 вересня 2017 року, відповідачем не надано доказів повернення коштів у розмірі 11000 доларів США позивачу, тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 782,40 доларів США за вказаний період, виходячи із наступного розрахунку: 11000 доларів США х 3% / 365 х 865 днів.
За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Клименка Станіслава Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 22 січня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький