Справа № 522/9633/24
Провадження 2/522/2166/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАІНИ
16 січня 2026 року       м. Одеса 
Приморський районний суд м. Одеси, у складі:
головуючого - судді Науменко А.В.,
за участю секретаря судового засідання – Зелінська К.Ю.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12 грудня 2022 року між ним та відповідачем було укладено Договір позики № 1, відповідно до якого позикодавець - ОСОБА_1 - передав, а позичальник - ОСОБА_2 - прийняв у власність грошові кошти у розмірі 2 750 (дві тисячі сімсот п`ятдесят) доларів США.
Факт отримання відповідачем визначеної суми підтверджується розпискою від 12 грудня 2022 року, яка була написана ним власноручно, оригінал розписки зберігається у позивача.
На виконання умов вказаного Договору позики №1, а саме п. 3, відповідач, зобов`язаний був повернути позивачу, суму позики у розмірі 2 750 (дві тисячі сімсот п`ятдесят) доларів США до 31 грудня 2023 року.
Із загальної суми 2750 (дві тисячі сімсот п`ятдесят) доларів США, 08.02.2023 року відповідач повернув лише 1250 (тисяча двісті п`ятдесят) доларів США.
Крім того, 14 грудня 2022 року відповідач знову звернувся до позивача з проханням отримати грошові кошти у позику, та між сторонами було укладено Договір позики № 2 від 14 грудня 2022 року, за яким позикодавець - ОСОБА_1 передав, а позичальник ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти у сумі 7 600 (сім тисяч шістсот) доларів США.
Факт отримання відповідачем визначеної суми підтверджується розпискою від 14 грудня 2022 року, яка була написана ним власноручно, оригінал розписки зберігається у позивача.
Відповідно п. 3 Договору позики № 2 від 14 грудня 2022 року відповідач зобов`язаний повернути позивачу позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) у строк до 31 грудня 2023 року
Однак в порушення умов Договору позики № 2 від 14 грудня 2022 року жодного платежу на повернення позики відповідач не здійснив.
Дані обставини стали підставою для звернення до суду із позовною заявою, в якій  ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в сумі 9213 (дев`ять тисяч двісті тринадцять) доларів США, з яких 9100 доларів США - сума основного боргу та 113 доларів США - 3% річних.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2024 року у справі відкрито провадження в загальному позовному провадженні та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою суду від 15.01.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву.
Водночас, 15.09.2025 року від відповідача надійшло заперечення в порядку ст. 43, 182 в порядку ЦПК України, в якому останній вказує, що в скан-копіях Договору позики №1 від 12.12.2022 року, а також Договору позики № 2 від 14.12.2022 року відсутній підпис відповідача, а в полях «Позичальник» навпроти ПІБ Відповідача міститься підпис невідомої особи. Разом із тим відповідач визнає факт існування між ним та позивачем правовідносин щодо надання та отримання грошових коштів у позику, однак зазначає, що розмір отриманих ним сум не відповідає сумам, зазначеним у розписках. Також відповідач звернув увагу, що підписи позикодавця - ОСОБА_1 - на копіях договорів позики № 1 від 12.12.2022 р. та № 2 від 14.12.2022 р., які були додані до позовної заяви, візуально відрізняються від підписів, проставлених на оригіналах зазначених договорів, які надавались до суду для огляду в судовому засіданні. Крім того, відповідач посилається на те, що документи, подані представником позивача, є недостатніми та неналежними доказами у розумінні положень статті 80 ЦПК України. 
Відповідач Величко Костянтин Григорович є діючим адвокатом згідно зі свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 001836 від 16 січня 2019 року, виданим Одеською обласною КДКА, та має зареєстрований електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом надсилання судової повістки до електронного кабінету.
Відповідно до п.6 ст.14 ЦПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Згідно п.7 ст.14 ЦПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
12 грудня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір позики № 1, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 2750 (дві тисячі сімсот п`ятдесят) доларів США.
Факт укладення договору позики, а також отримання відповідачем визначеної суми підтверджується розпискою від 12 грудня 2022 року, оригінал якої зберігається у позивача.
Відповідно п. 3 Договору позики № 1 від 12.12.2022 року позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) у строк до 31 грудня 2023 року
Відповідно до п. 7 Договору позики № 1 від 12.12.2022 року в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеному у п. 3 цього Договору строку, у тому числі при порушенні умов повернення позики частинами згідно цього ж пункту договору, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України, а також вправі здійснити відступлення (переуступку) права вимоги за цим договором без повідомлення про це позичальника.
Із загальної суми 2750 (дві тисячі сімсот п`ятдесят) доларів США, 08.02.2023 року відповідач повернув лише 1250 (тисяча двісті п`ятдесят) доларів США.
Окрім цього, 14 грудня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 2, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 7600 (сім тисяч шістсот) доларів США.
Факт укладення договору позики, а також отримання відповідачем визначеної суми підтверджується розпискою від 14 грудня 2022 року, оригінал якої зберігається у позивача.
Відповідно п. 3 Договору позики № 2 від 14 грудня 2022 року позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) у строк до 31 грудня 2023 року
Однак в порушення умов Договору позики № 2 від 14 грудня 2022 року жодного платежу на повернення позики відповідач не здійснив.
Позивач керуючись п. 7 договорів позики №1 та №2, а також куруючись ч. 2 ст. 1050 ЦК України вирішив скористатись своїм правом та звернутись до суду для примусового стягнення боргу.
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вбачається з розрахунку заборгованості який не спростований відповідачем за Договором позики № 1 від 12.12.2022 року утворилась заборгованість у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США, а за Договором позики № 2 від 14.12.2022 року заборгованість складає - 7600 (сім тисяч шістсот) доларів США.
За змістом статей 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. 1046-1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.
У ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №201/11388/17, провадження № 61-12383св19, зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
У судовому засіданні від 08.05.2025 року судом було досліджено оригінали договорів позики № 1 від 12 грудня 2022 року та № 2 від 14 грудня 2022 року, а також оригінали розписок, складених на їх виконання. Під час огляду зазначених документів відповідач не заперечував наявність свого підпису на відповідних документах, а також просив оголошення перерви з метою врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди.
Під час судового засідання від 16.09.2025 року, у ході повторного огляду оригіналів договорів позики № 1 від 12 грудня 2022 року та № 2 від 14 грудня 2022 року, а також відповідних розписок до них, відповідач вже змінив свою позицію, зазначивши, що підписи у договорах позики йому не належать. Водночас, відповідач підтвердив факт власноручного написання розписок та факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 7 600 доларів США та 2 750 доларів США.
Крім того, відповідач повідомив суд, що нібито повертав позивачу грошові кошти без оформлення відповідних розписок, а також зазначив про наявність у нього власних примірників договорів позики з іншими сумами, у зв`язку з чим просив оголосити перерву для подання зазначених документів до суду.
Разом з тим, у подальшому відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження викладених ним обставин. Зокрема, відповідачем не подано жодних документів, які б підтверджували повернення позикових коштів у повному або частковому обсязі, не надано власного розрахунку заборгованості та не спростовано розрахунок, поданий позивачем. Також відповідачем не подано жодних доказів підроблення договорів позики та розписок до них.
Крім того, відповідач не звертався до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи у порядку, передбаченому ЦПК України. Водночас заперечення щодо належності підписів відповідачем було подано із суттєвим порушенням процесуальних строків та лише після повторного дослідження судом оригіналів договорів і розписок до них, що свідчить про недобросовісний характер його процесуальної поведінки.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 сформульований висновок, що добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Зміст договорів позики №1 від 12.12.2022 р. та №2 від 14.12.2022 р., а також усі реквізити сторін, умови, суми та строки виконання зобов`язань повністю співпадають як в оригіналах, так і в копіях. 
При цьому, розбіжність підписів ОСОБА_1 на копіях договорів має виключно технічний характер і не впливає на дійсність договорів, факт передачі грошових коштів ОСОБА_2 (позичальнику) чи обсяг його зобов`язань.
Суд звертає увагу, що у даній справі наявні розписки, власноручно підписані відповідачем, які підтверджують факт отримання ним коштів. Це свідчить, що договори позики є укладеними та виконаними у частині передачі грошових коштів. 
Посилання відповідача на те, що він нібито повертав частину коштів без оформлення будь-яких письмових підтверджень, є голослівними та не підтверджені жодними доказами. Відповідач не надав суду ані розписок про повернення коштів, ані платіжних документів, ані будь-яких інших належних доказів, які б свідчили про виконання ним зобов`язання у повному або частковому обсязі.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що розписка є належним і достатнім доказом укладення договору позики та виникнення зобов`язання Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року у справа № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22), зроблено висновок, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки».
Таким чином, твердження відповідача про відсутність належних доказів укладення договорів позики є безпідставними.
Щодо визначення суми заборгованості, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, в іноземній валюті, суд дійшов наступного висновку.
Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею193, частиною четвертою статті524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Крім цього, велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 11.09.2024 у справі №500/5194/16 зазначає, що при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.
При укладенні Договору позики №1 від 12.12.2022 року та Договору позики №2 від 14.12.2022 року позивач надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 2750 (дві тисячі сімсот п`ятдесят) доларів США та 7600 (сім тисяч шістсот) доларів США відповідно без зазначення еквіваленту суми позики у гривнях.
Верховний Суд у своїй постанові від 21.12.2022 року у справі №756/11351/18 зазначає, що тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).
Відтак, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму неповернутих грошових коштів переданих за договорами позики, тобто 9100 доларів США (1500 доларів США, які не повернуто за договором позики №1 від 12.12.2022 року, та 7600 доларів США, які не повернуто за договором позики №2 від 14.12.2022 року), що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з розрахунку позивача, 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 01.01.2024 року по 31.05.2024 року становить 113 доларів США.
Зазначений розрахунок сума 3% річних не оспорювався стороною відповідача.
З огляду на викладене, суд вважає, що підлягає стягненню заборгованість у розмірі 9213 (дев`ять тисяч двісті тринадцять) доларів США, яка складається з: суми основного боргу за договорами позики - 9100 доларів США; 3 % річних у розмірі 113 доларів США.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 3731, 27 грн.
Крім того, за змістом частин 1-3 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі № 466/9758/16-ц та від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Тому суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.
На підтвердження понесення втрат на правову допомогу представником позивача надано: скан-копію Договору про надання правничої допомоги №10 від 30.05.2024 року; скан-копію детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом; скан-копію акту № 1 приймання-передачі наданих послуг від 18.06.2024 року.
Відповідно до акту № 1 приймання-передачі наданих послуг від 18.06.2024 року за договором про надання правової допомоги №10 від 30.05.2024 року фактичний розрахунок сум судових витрат на професійну правничу допомогу склав 10 000 (десять тисяч) грн., в тому числі консультації, роз`яснення цивільного процесуального законодавства щодо порядку звернення до суду, щодо порядку та послідовності розгляду позовної заяви, щодо надання доказів по цивільній справі - 2000 (дві тисячі) грн. (2 год.), правовий аналіз фактичних обставин справи, збір та формування доказів, аналіз судової практики у подібних правовідносинах - 2000 (дві тисячі) грн. (2 год.); підготовка позовної заяви про стягнення боргу, оформлення додатків до позовної заяви, подання до суду позовної заяви - 6 000 (шість тисяч) грн. (6 год.).
Таким чином, позивач на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі подав належні та допустимі докази, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат, про їх неспівмірність з позовними вимогами, як і не наведені обставини, за яких, як на її думку, заява не підлягала би до задоволення.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розмір витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, тобто на оплату адвокатських послуг, є доведеним, обґрунтованим та співмірним, зокрема, із складністю та категорією даної справи, її значенням для сторін, обсягом наданих послуг адвокатом, часом, витраченим адвокатом на їх надання.
Тому, враховуючи те, що позовні вимоги задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Керуючись ст. ст.12,13,76,77,141,259,263,264,265,268,272,273 ЦПК України, -
У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу – задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договорами позики в сумі 9213 доларів США, з яких 9100,00 доларів США сума основного боргу та 113 доларів США – 3% річних. 
Стягнути ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 3731,27 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя        А.В. Науменко
Повний текст рішення виготовлений 26.01.2026 року.

Суддя        А.В. Науменко

16.01.26