ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 199/3150/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),
суддів: Щербака А.А., Шлай А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 12.05.2025, (суддя суду першої інстанції Якименко Л.Г.), прийняту без виклику сторін в м. Дніпрі, в адміністративній справі №199/3150/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 12.05.2025 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм процесуального права просить ухвалу скасувати та матеріали справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції закривши провадження у справі не захистив прав та законних інтересів позивача. Позивач зазначає, що оскільки Дніпропетровський окружний адміністративний суд відмовив у відкритті провадження у справі за аналогічним позовом ОСОБА_1 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра повинен був розглянути справу по суті вимог.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового ухвали норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.01.2025 року №Е1191566, а також просить зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 звернутися до Національної поліції України із зверненням, щодо виключення (видалення) інформації про ОСОБА_1 , із інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», щодо порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 12.02.2025 року на електрону пошту Національної поліції України останній направив заяву про надання інформації та сканкопій документів, згідно з якою просив повідомити, чи перебуває, він у розшуку (або таким, що підлягає затриманню чи заходи впливу) органами МВС, поліції, у тому числі за зверненнями Територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. 20.02.2025 року ОСОБА_1 отримав відповідь від Департаменту превентивної діяльності Національної поліції України від 20.02.2025 року № 26957-2025 відповідно до якої, станом на 19.02.2025 року в інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (ІПНП) зареєстровано звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.01.2025 року № Е1191566 щодо порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Відповідно до наданої інформації, звернення було зареєстровано відділом поліції № 1 (м. Дніпро, АНД) Дніпровського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 28.01.2025 року за № 3732. Позивач ОСОБА_1 зазначає, що згідно з даними бази даних «Розшук» системи ІПНП останній у державному розшуку не перебував та станом на 19.02.2025 року не перебуває. Відносно нього відсутні виконавчі провадження на користь відповідача, що також прямо свідчить, про відсутність виконавчого документу у формі постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за статтями 210, 210-1 КУпАП. На думку позивача, відсутність розшуку та виконавчих проваджень відносно нього на користь відповідача, чітко свідчить про те, що він не порушував законодавства. Проте, ОСОБА_1 не отримав від відповідача жодних офіційних документів, які б могли підтверджувати факт порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Також ОСОБА_1 не було надано можливості ознайомитися з матеріалами справи або отримати копії адміністративних документів, які б обґрунтовували звернення відповідача. Позивач ОСОБА_1 вважає, що звернення є безпідставним та порушує його права, гарантовані Конституцією та чинним законодавством, у тому числі через: безпідставність та необґрунтованість; відсутність будь-яких доказів, що підтверджують факт порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію; порушення моїх прав позивача, у т.ч. права на захист від безпідставного обвинувачення. Позивач стверджує, що наявність звернення обмежує його свободу, при тому, що відсутні відносно нього набравши законної сили постанови за КУпАП або ухвали вироки суду за КПК.
Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 надав до суду першої інстанції відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що позивач порушив правила військового обліку, оскільки будучи належним чином повідомленим повісткою №1817726 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 09-00 годину 23.01.2025 року у визначений час, не з`явився. Оскільки неявка по повістці підпадає під ознаки адміністративного правопорушення, начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 було подано звернення, яке направлено до Національної поліції України для здійснення доставки позивача ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою складання відносно останнього протоколу про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 12.05.2025 закрито провадження у справі.
Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не виникло публічно-правового спору, який міг би бути предметом судового розгляду.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Положенням частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначенням, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. В свою чергу, публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України); суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Адміністративна юрисдикція визначається Кодексом адміністративного судочинства України за допомогою трьох критеріїв, а саме: предметної (родової), інстанційної (функціональної) та територіальної (просторової) (підсудності).
Предметна юрисдикція визначена параграфом 1 Глави 2 Розділу І Загальні положення Кодексу адміністративного судочинства України. Так, згідно пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
За усталеною судовою практикою Великої Палати Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суд виходить із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року).
У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (стаття 55 Конституції України).
Предметом заявлених позовних вимог є визнання протиправним та скасування звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.01.2025 року №Е1191566, яке направлено до Національної поліції України у зв`язку з порушенням позивачем законодавства про мобілізацію та оборнону, з метою складання відносно останнього протоколу про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Як правильно звернув увагу суду першої інстанції звернення ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.01.2025 року №Е1191566, яке направлено до Національної поліції України у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 вимог законодавства про мобілізацію та оборону, з метою його доставлення до РТЦК для складання протоколу, не є рішенням чи дією суб`єкта владних повноважень, яке саме по собі порушує права та законні інтереси позивача, та відповідно може бути предметом судового оскарження.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, визначеній в постанові від 11.04.2018 року в справі № 820/583/16 (К/9901/7053/18), поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність законних підстав для закриття провадження в адміністративній справі, оскільки заявлений спір не підлягає судовому розгляду. 
За викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для зміни чи скасування рішення суду – відсутні. 
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 12.05.2025 в адміністративній справі № 199/3150/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий - суддя О.О. Круговий 

суддя А.А. Щербак 

суддя А.В. Шлай