Справа № 522/10963/25-Е
Провадження № 2-а/522/28/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року         м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
за участі секретаря судового засідання – Гресько Б.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення,-

ВСТАНОВИВ:
16 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення, у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 17 квітня 2025 року №5101100100000356 про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Разом із позовом, до суду надійшло клопотання представника позивача – адвоката Берковича Романа Олексійовича про витребування доказів, у якому заявник просив витребувати у ГУ ДМС України в Одеській області належним чином засвідчену копію матеріалів, що стали підставою для прийняття рішення від 17 квітня 2025 року №5101100100000356 про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, разом із позовною заявою, до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Берковича Романа Олексійовича про забезпечення позову, що подається одночасно з позовною заявою, у якій заявник просив забезпечити позов шляхом зупинення дії рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 17.05.2025 року №5101100100000356 про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 19 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Засідання по справі призначено на 29 травня 2025 року. Задоволено клопотання про витребування доказів.
Ухвалою суду від 19 травня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Берковича Романа Олексійовича про забезпечення позову, що подається одночасно з позовною заявою - задоволено. Зупинено дію рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 17 квітня 2025 року №5101100100000356 про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
28 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Берковського Романа Олексійовича про відкладення розгляду справи.
28 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ГУ ДМС в Одеській області надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
У судове засідання, призначене на 29 травня 2025 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, засідання по справі відкладено на 17 червня 2025 року.
10 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.
11 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ГУ ДМС в Одеській області надійшло заперечення, у якому відповідач просив залишити без розгляду відповідь на відзив.
Засідання по справі, призначене на 17 червня 2025 року не відбулося у зв`язку із виникненням технічних проблем під час з`єднання з мережею інтернет, що підтверджується довідкою. Наступне засідання призначено на 02 липня 2025 року.
У судове засідання, призначене на 02 липня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 09.09.2025 року.
03 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 – адвоката Берковича Романа Олексійовича про долучення доказів, у якому позивач просив долучити до матеріалів справи копію свідоцтва про шлюб та копію свідоцтва про народження.
19 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Берковського Романа Олексійовича про відкладення розгляду справи.
У судове засідання, призначене на 29 травня 2025 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, засідання по справі відкладено на 29 вересня 2025 року.
У судове засідання, призначене на 29 вересня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 06.10.2025 року.
29 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Берковського Романа Олексійовича про відкладення розгляду справи.
29 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 – адвоката Берковича Романа Олексійовича про долучення доказів, у якому позивач просив долучити до матеріалів справи посвідку на тимчасове проживання.
У судове засідання, призначене на 06 жовтня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 03.11.2025 року.
У судове засідання, призначене на 03 листопада 2025 року з`явився представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 02.12.2025 року.
02 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Колесникової Ірини Олексіївни про відкладення розгляду справи.
У судове засідання, призначене на 02 грудня 2025 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, засідання по справі відкладено на 03 лютого 2026 року.
У судове засідання, призначене на 03 лютого 2026 року з`явився позивач та його представник, представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 04 лютого 2025 року.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Згідно відомостей, що наявні в матеріалах справи, ОСОБА_1 прибув на територію України в 2020 році поза пунктом пропуску в Сумській області
Біканасов Артур Ренатович звернувся із заявою про визнання біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим, останнього було документовано довідкою про звернення за за захистом в Україні №014136, що видана 29.04.2024 року та була дійсна до 29.07.2024 року, строк дії якої було продовжено на 21.04.2025 року.
Рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2023 року №39-23, ДМС України відмовила у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ОСОБА_1 оскаржив вказане рішення, проте, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року у справі № 420/10433/23 за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року – позовну заяву залишено без задоволення.
27 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гареєв Євгена Шамільович подав касаційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року, проте, ухвалою КАС ВС від 16.04.2024 року скаргу повернуто заявнику.
Представника Біканасова Артура Ренатовича 29 квітня 2024 року повторно звернувся із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року, проте, ухвалою КАС ВС від 27 червня 2024 року скаргу повернуто заявнику.
25 липня 2024 року до Верховного Суду втретє подана касаційна скарга адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №420/10433/23, проте, ухвалою КАС ВС від 30.07.2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
21 жовтня 2024 року адвокат Гареєва Євгена Шамільовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , вчетверте через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №420/10433/23, проте, ухвалою КАС ВС від 28.10.2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
15 січня 2025 року адвокат Гареєва Євгена Шамільовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , вп`яте через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №420/10433/23, проте, ухвалою КАС ВС від 27.10.2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
16 квітня 2025 року адвокат Гареєва Євгена Шамільовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , вшосте через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №420/10433/23, проте, ухвалою КАС ВС від 24.04.2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
Наказом від 17.04.2025 року №77 визнано недійсною довідку про звернення за захистом в Україні, серії №014136, терміном дії до 21.04.2025 року.
Постановою ГУ ДМС в Одеській області від 17.04.2025 року ПН МОД 011989, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП. Останньому було інкриміновано те, що 17.04.2025 року співробітниками ГУ ДМС в Одеській області було виявлено та запрошено до ГУ ДМС в Одеській області громадянина РФ – ОСОБА_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме, проживав на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні.
Також, 17 квітня 2025 року прийнято рішення №5101100100000356 про примусове видворення з України іноземця та особи без громадянства, яким вирішено примусово видворити з України громадянина Російської Федерації – ОСОБА_1 . Ухвалюючи таке рішення, ГУ ДМС в Одеській області виходило з того, що ОСОБА_1 не має законних підстав для подальшого проживання в Україні. Не може бути працевлаштований та мати постійного джерела доходу згідно чинного законодавства, не може забезпечувати власні потреби, а тому, з метою з отримання грошових коштів може вчиняти злочини проти власності.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно з статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо:
1) такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України;
2) або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення;
3) або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;
4) а також в інших передбачених законом випадках.
У позовній заяві позивач зазначає про те, що відносно нього не застосовувалася процедура примусового повернення та відповідне рішення ГУ ДМС в Одеській області – не приймало.
Проте, згідно з ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досяг 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Оскільки, ОСОБА_1 не мав документів, посвідчують особу та дають право на виїзд з України, то до останнього не підлягає застосуванню процедура примусового повернення.
При цьому, оскільки процедура примусового повернення не могла бути застосована до ОСОБА_1 , ГУ ДМС в Одеській області не міг посилатися в якості підстав для прийняття рішення про видворення на те, що або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення або на те, що така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення.
В матеріалах справи наявний протокол про адміністративне затримання від 17.04.2025 року серії МОД №000308, зі змісту якого вбачається, що 17.04.2025 року ОСОБА_1 було затримано у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП для встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.
У ч.2 ст.203 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.
Тобто, ОСОБА_1 було затримано не за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України.
У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що оскільки відповідач не у встановлений законом порядок перетнув, а тому, міг бути видворений.
Проте, у статті 30 Закону чітко визначено, що рішення про примусове видворення з України іноземця та особи без громадянства може бути прийнято у разі, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України.
Аналіз цієї норми свідчить про те, прийняття рішення про примусове видворення у зв`язку із незаконним перетинанням кордону або спробою незаконного перетинання державного лише у випадку, коли таку особу було затримано у зв`язку з вчиненням таких дій.
В іншому разі, у випадку, якщо особа незаконно перетнула державний кордон України, проте, особу було затримано з інший причин, ГУ ДМС в Одеській області повинен застосовувати та відповідно доводити існування інших підстав для прийняття рішення про примусове видворення.
Як вже було встановлено, ГУ ДМС в Одеській області під час прийняття рішення про примусове видворення посилаються на те, що ОСОБА_1 не може бути працевлаштований та мати постійного джерела доходу згідно чинного законодавства, не може забезпечувати власні потреби, а тому, з метою з отримання грошових коштів може вчиняти злочини проти власності.
Згідно пояснень ОСОБА_1 , які були надані ГУ ДМС в Одеській області 17.04.2025 року останній працює дистанційно в інтернеті та здійснює аудит рекламного трафіку.
Дана обставина не була перевірена органом ГУ ДМС в Одеській області, а у рішенні про примусове видворення було формально зазначено про відсутність доходу.
В судовому засіданні ОСОБА_1 також зазначив. що має певні заощадження. А аткож продав нерухомість у країні походження.
Суд також зауважує, що з моменту, коли ОСОБА_1 прибув на територію України до моменту його прийняття рішення, останній якимось чином забезпечував власні потреби, при цьому, не вчиняючи корисливих злочинів проти власності.
Згідно копії свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 переьбуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . При цьому, остання документувалася посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 .
Також, у ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дитина – ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
Відповідачем не спростовано ту обставину, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають на території України. В засіданні позивач пояснив, що разом із родиною проживає у місті Київ , де донька відвідує школу.
У постанові КАС ВС від 01 лютого 2024 року у справі № 344/9604/23 зробив висновок про те, що під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження, або третьої країни з підстав зазначення інформації у зверненні Управління стратегічних розслідувань, суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.
Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб”.
З огляду на практику Європейського суду з прав людини, судова колегія наголошує на тому, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, жінкою та дитиною складають сімейне життя для цілей застосування ст.8 Конвенції (п.65 рішення у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011р., заява №55597/09).
У рішенні, ухваленому 9 жовтня 2003 року у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia
48321/99), суд постановив, що: мало місце порушення ст. 8 Конвенції. Покликаючись на ст. 8, 14, ч. 1 і ч. 4 ст. 5 Конвенції, заявниці стверджували про порушення їхнього права на повагу до приватного і сімейного життя, порушення заборони дискримінації, а також права на свободу і особисту недоторканність. Суд зазначив, що у віці одного місяця п. ОСОБА_4 переїхала з батьками до Латвії і прожила там 40 років. Вона ходила до школи, працювала і одружилась у цій країні. II дочка, ОСОБА_5 , також народилась у Латівії і прожила там 18 років, здобувши у Латвії середню освіту. В обох заявниць, отже, виникла система особистісних, соціальних та економічних зв`язків, що становили зміст їхнього приватного життя у Латвії. Заявниці також втратили квартиру, у якій мешкали. Тому Суд вказав, що їх видворення з Латвії є втручанням у їхнє право на повагу до приватного життя і житла.
На думку суду, прийняття рішення про примусове видворення без урахування соціальних та сімейних зв`язків порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя.
Згідно з ч.1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
У позовній заяві позивач зазначає про те, що через його дії, на території РФ його життю загрожує небезпека.
Про вказану обставину ОСОБА_1 повідомив ГУ ДМС в Одеській області у своїх поясненнях та зазначив, що переїхав до України через переслідування на території РФ.
Ухвалюючи рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області виходило із того, що ОСОБА_1 не має жодної з обставин, на підставі яких відповідно до ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути примусово видворений за межі України. 
У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що відсутність обставин, пов`язаних із небезпекою для життя встановлені у під час розгляду справи №420/10433/23.
Проте, рішення Одеського окружного адміністративного суду було ухвалено 26 липня 2023 року, а постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду - 26 лютого 2024 року, тобто, більш ніж за рік до моменту ухвалення рішення про примусове видворення, а тому, обставини могли змінитися.
Попри це, ухвалюючи рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області не вчинило жодних дій з метою перевірки тих обставин, чи дійсно на момент ухвалення такого рішення існує або не існує загроза життю ОСОБА_1 , зокрема, не здійснило перевірку відомостей, що наявні в мережі Інтернет, не здійснило направлення запитів до міжнародних організацій тощо.
Суд також звертає увагу на те, що у судовому засіданні, що відбулося 03 лютого 2026 року ОСОБА_1 пояснив, що не бажає виїжджати до країни походження оскільки багато з тих з ким він займався політичною діяльністю знаходяться у в`язниці та він має побоювання, що також може там опинитися. Не бажає також проживати у будь-якій третій країні, оскільки вважає. що саме Україна йому близька по духу та саме в цій країні він хоче знайти прихисток.
Відповідно до загальних принципів, які встановив ЄСПЛ при вирішенні питань щодо видворення, питань біженців та інших категорій справ, що пов`язані зі ст. 3 Конвенції суд завжди повинен послуговуватися коректною і доволі свіжою інформацією стосовно країни походження або третьої країни, з якої прибула особа, чи можливо видворити цю особу в ту країну та чи буде це для неї безпечно. Суд має переконатися, що оцінка, здійснена органами влади Договірної держави, була здійснена з належною ретельністю. Мають враховуватися пояснення особи, якщо вона зазначає, що з тих або інших причин вона не може повернутися в країну свого походження чи третю країну. У справах, у яких заявник стверджує, що є членом групи, яка систематично піддається практиці жорстокого поводження, Суд вважає, що захист ст. 3 Конвенції починає діяти, коли заявник у разі необхідності підтверджує наявність обґрунтованих причин вважати, що така практика існує, а він входить до складу відповідної групи.
Тому, Враховуючи те, що під час ухвалення рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області не дослідило належним чином усі обставини та не дало їм належну правову оцінку, в тому числі, в частині підстав ухвалення такого рішення та формально підійшло до оцінки критеріїв, за яких особа не може бути видворено в країну походження, без їх належної перевірки, що призвело до ухвалення рішення, яке порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до приватного та сімейного життя, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Керуючись статтями 9, 72-77, 241, 244, 246, 268-272, 289 КАС України, суд,-
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов  ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 17 квітня 2025 року №5101100100000356 про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду в межах строку, встановленого КАС України.

Текст рішення складено та підписано 04 лютого 2026 року.

Суддя          Косіцина В.В.