ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року 
м. Київ
cправа № 902/515/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В. 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛБК груп"
на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025
у справі № 902/515/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Поділля"
до:
1)Хмільницької міської ради;
2)Фізичної особи-підприємця Кулик Світлани Миколаївни;
3)Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області; 
4)Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛБК груп"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:
1)Державного реєстратора Виконавчого комітету Хмільницької міської ради Горіленко Наталії Анатоліївни;
2)приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Саміляк О.П.;
3)фізичної особи ОСОБА_1 
про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, земельних торгів, договорів купівлі-продажу та оренди земельної ділянки; скасування державної реєстрації та рішень державного реєстратора, 
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 29.09.2025 визнано зловживанням процесуальними правами подання ТОВ "ЛБК груп" заяви б/н від 26.09.2025 про відвід судді Нешик О.С. від розгляду справи № 902/515/25. Заяву ТОВ "ЛБК груп" б/н від 26.09.2025 про відвід судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/515/25 залишено без розгляду.
Місцевий господарський суд, в порядку ч. 3 ст. 43 ГПК України, вважав за необхідне визнати зловживанням процесуальними правами дії ТОВ "ЛБК груп" щодо заявлення завідомо безпідставного відводу та застосувати визначені вказаною нормою наслідки такого зловживання, а саме - залишити без розгляду заяву про відвід судді.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ТОВ "ЛБК груп" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд скасувати ухвалу Господарського суду Вінницької області від 29.09.2025 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 (колегія суддів у складі: Василишин А.Р. - головуючий, Філіпова Т.Л., Бучинська Г.Б.) апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ЛБК груп" на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 29.09.2025 у справі № 902/515/25 закрито.
Апеляційний господарський суд зазначив, що ТОВ "ЛБК груп" не погоджується з постановленою ухвалою суду першої інстанції, якою залишено без розгляду заяву про відвід, в той же час зі змісту апеляційної скарги не прослідковується доводів щодо висновку суду відображеного в пункті 1 резолютивної частини ухвали (визнано зловживання процесуальними правами подання ТОВ "ЛБК груп" заяви про відвід судді). В той же час, ухвала суду першої інстанції, якою вирішено процесуальні (процедурні) питання, пов`язані з рухом справи, не може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції. Заперечення щодо такої ухвали відповідно до приписів ч. 3 ст. 255 ГПК України мають розглядатися судом при оскарженні судового рішення, яке підлягає оскарженню в апеляційному порядку. Хоча стаття 264 ГПК України не містить такої підстави для закриття провадження, як помилково відкрите провадження на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, однак в цьому випадку процесуально правильними є дії суду апеляційної інстанції саме щодо закриття апеляційного провадження, оскільки апеляційне провадження у цій справі було відкрите з перегляду ухвали, що не підлягала апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, і в разі апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції буде діяти не як «суд встановлений законом» в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд дійшов висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ЛБК груп" на ухвалу місцевого господарського суду від 29.09.2025 у справі №902/515/25 підлягає закриттю.
Не погоджуючись з ухвалою апеляційного господарського суду, ТОВ "ЛБК груп" звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення судом апеляційної інстанції п. 8 ч. 3 ст. 2, ч. 4 ст. 236 ГПК України та неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 13.11.2024 у справі №757/47946/19-ц та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 22.08.2025 у справі № 906/453/19. Зазначає, що іншої можливості відновити свої права, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду ТОВ «ЛБК груп» не мало, оскільки судом першої інстанції визнано подання заяви про відвід зловживанням процесуальними правами (ч.3 ст.43 ГПК) та залишено заяву про відвід без розгляду.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.12.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою, призначено її до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, витребувано матеріали справи (з урахуванням п.п. 17. 10 п. 17 ч. 1 Перехідних положень ГПК України) з Господарського суду Вінницької області / Північно-західного апеляційного господарського суду та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 26.12.2025.
Витребувані матеріали справи разом матеріалами оскарження ухвали надійшли до Верховного Суду 24.12.2025, і з урахуванням відпустки суддів, розгляд касаційної скарги здійснюється у розумні строки.
Переглянувши в касаційному порядку оскаржену ухвалу апеляційного господарського суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження.
Абзацом 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відтак, оскільки зі змісту касаційної скарги убачається, що підставою касаційного оскарження судових рішень у даній справі скаржник вважає наявність випадку, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, Верховний Суд переглядає оскаржену ухвалу суду апеляційної інстанції на підставі абзацу 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України і бере до уваги посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.11.2024 у справі №757/47946/19-ц та від 22.08.2025 у справі № 906/453/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Предметом касаційного перегляду є ухвала суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ЛБК груп" на ухвалу місцевого господарського суду від 29.09.2025 у справі № 902/515/25 як такого, що було помилково відрите за апеляційною скаргою на ухвалу, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки ним відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на ухвалу, якою визнано зловживанням процесуальними правами подання заяви про відвід судді від розгляду справи та залишено відповідну заяву без розгляду, яка не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду (враховуючи також те, що апеляційна скарга не містить доводів та заперечень в частині визнання зловживанням ТОВ "ЛБК груп" процесуальними правами, які проявилися в поданні заяви про відвід судді), таке провадження підлягає закриттю, як помилково відкрите. І хоча ст. 264 ГПК України не містить такої підстави для закриття провадження, як помилково відкрите апеляційне провадження, однак згідно усталеної практики, яка викладена у чисельних постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, в цьому випадку процесуально правильними є дії суду апеляційної інстанції щодо закриття апеляційного провадження, оскільки суд апеляційної інстанції буде діяти не як "суд встановлений законом" в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини. 
Верховний Суд зазначає, що ст. 55 Конституції України гарантує кожному захист прав і свобод у судовому порядку, а ст. 129 встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п.8 ч.1 цієї статті).
Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи визначено також серед основних засад (принципів) господарського судочинства (п. 8 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбаченого п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України, необхідно розуміти як гарантоване особі право на перегляд її справи в цілому судом апеляційної інстанції. Забезпечення права на апеляційний перегляд справи - одна з конституційних засад судочинства - спрямоване на гарантування ефективного судового захисту прав і свобод людини і громадянина з одночасним дотриманням конституційних приписів щодо розумних строків розгляду справи, незалежності судді, обов`язковості судового рішення тощо (абз.13 пп.2.3 п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 №4-рн/2019).
Право на апеляційний перегляд справи, передбачене ст.129 Конституції України, є гарантованим правом на перегляд у суді апеляційної інстанції справи, розглянутої судом першої інстанції по суті (абз.8 пп.2.2 п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 17.03.2020 №5-р/2020).
Водночас таке право не є абсолютним і з метою забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, підлягає певним обмеженням.
Реалізація конституційного права на апеляційне оскарження судових рішень ставиться в залежність від положень процесуального закону - ГПК України, який регламентує порядок здійснення господарського судочинства.
Відповідно до ч. 2 ст. 254 ГПК України ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених ст. 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені ст. 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про залишення позову (заяви) без розгляду.
Згідно з ч. 3 ст. 255 ГПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.11.2024 у справі № 757/47946/19-ц зробила висновок, на неврахування висновків у якій посилається ТОВ "ЛБК груп" у своїй касаційні скарзі, що законодавець передбачив право оскарження в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише ухвали суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду, а не будь-якої іншої заяви (клопотання). Під вжитим у цій нормі права поняттям "заява" необхідно розуміти таку заяву (вид звернення до суду), яка за своїм змістом тотожна поняттю "позов". Такими заявами в господарському процесуальному законодавстві є, зокрема, заяви в наказному провадженні (розд. ІІ ГПК України), заяви у справах про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказів на примусове виконання рішень третейських судів (розд. VІІ ГПК України). 
Також Верховний Суд зазначав, що зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого господарського суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і вони не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких проміжних ухвал місцевого господарського суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі (постанови від 18.10.2018 у справі №912/1398/18, від 12.03.2019 по справі №918/361/18, від 14.09.2020 у справі №910/404/20, від 10.11.2021 у справі №922/1543/19, від 14.12.2022 у справі №920/1346/21).
Ухвала суду першої інстанції, якою вирішено процесуальні (процедурні) питання, пов`язані з рухом справи, не може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції. Заперечення щодо такої ухвали відповідно до приписів ч. 3 ст. 255 ГПК України мають розглядатися судом при оскарженні судового рішення, яке підлягає оскарженню в апеляційному порядку (постанов Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №910/14747/21, від 20.12.2022 у справі №914/4080/21).
Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.11.2024 у справі №757/47946/19-ц, досліджуючи питання щодо апеляційного оскарження окремо від рішення суду ухвал суду першої інстанції, які не зазначені в переліку, викладеному в ч.1 ст.255 ГПК м, погодилась зі сформованим при застосуванні норм процесуального права підходом щодо права на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції, в основу якого покладена ідея неодмінності дотримання конституційного права особи на судовий захист.
У контексті наведеного Велика Палата Верховного Суду зазначила:
"24. Суть цього підходу полягає в такому:
1) ухвали, вказівка про можливість оскарження яких прямо зазначена в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), є самостійними об`єктами апеляційного оскарження;
2) заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України, статті 255 ГПК України);
3) ухвали суду, які залежно від їх змісту та стадії процесу не можуть бути оскаржені шляхом включення заперечень до рішення суду, можуть бути оскаржені окремо від рішення, якщо це зумовлено потребою судового захисту процесуальних прав та інтересів особи.
25. Тож ухвала суду, яка не зазначена у переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), може бути оскаржена окремо від рішення суду, якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист.
26. Велика Палата Верховного Суду з такими висновками погоджується та констатує, що з урахуванням основних засад судочинства й необхідності забезпечення права на апеляційний перегляд будь-яка ухвала суду першої інстанції підлягає апеляційному оскарженню або самостійно, або разом із рішенням суду по суті спору.
27. Наведене узгоджується з пунктом "d" статті 3 Рекомендації R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних і торговельних справах від 07 лютого 1995 року на забезпечення того, щоб суд апеляційної інстанції розглядав лише вагомі питання, держави мають відтермінувати реалізацію права на оскарження з низки проміжних питань до подання основної скарги у справі.
28. Перелік ухвал, на які апеляційна скарга може бути подана окремо від рішення суду, наведений у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що законодавець цілеспрямовано обмежив коло процесуальних питань, результат вирішення яких - ухвали суду - підлягають самостійному апеляційному оскарженню, з огляду на пріоритетність вирішення тих чи інших процесуальних питань. Надання учасникам судового процесу права на апеляційне оскарження всіх ухвал суду першої інстанції окремо від рішення суду незалежно від їх процесуальної суті і значення стало б передумовою для зловживання учасниками справи процесуальними правами та безпідставного затягування розгляду справи, що не відповідало б основним завданням судочинства.
29. Водночас, на переконання Великої Палати Верховного Суду, наведений у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України) перелік судових рішень не є вичерпним: Ухвала, зазначена в цій нормі процесуального права, безумовно може бути оскаржена в апеляційному порядку; за відсутності ухвали в зазначеному переліку встановленню та оцінці судом підлягає те, чи перешкоджає ця ухвала подальшому провадженню в справі та/або чи може вона бути оскаржена разом із рішенням суду (тобто чи є в особи, яка подає апеляційну скаргу, можливість поновити свої права в інший спосіб).
30. Тлумачення частини другої статті 352 ЦПК України (статті 254 ГПК України), за яким ухвали підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду лише в разі їх зазначення в переліку, наведеному в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), є звужувальним; таким, що не враховує випадки, за яких ухвали постановлені вже після ухвалення рішення суду по суті спору або особа з інших причин не має можливості відновити свої права без оскарження ухвали місцевого суду в апеляційному порядку".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.11.2024 у справі № 757/47946/19-ц також зазначила:
"44. Водночас та обставина, що ухвала про залишення заяви про забезпечення доказів без розгляду не зазначена в пунктах 2 та 16 частини першої статті 353 ЦПК України (пунктах 2, 14 частини першої статті 255 ГПК України), сама по собі ще не виключає можливості апеляційного оскарження такої ухвали у певному порядку (див. пункт 24 цієї постанови).
45. Як зазначалося, для правильної оцінки ухвали місцевого суду як такої, що підлягає або не підлягає самостійному апеляційному оскарженню, потрібно встановити, чи перешкоджає така ухвала подальшому провадженню у справі та/або чи має особа, яка подає апеляційну скаргу, можливість відновити свої права в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду".
У даному випадку предметом апеляційного оскарження виступала ухвала місцевого господарського суду, якою визнано зловживанням процесуальними правами подання заяви про відвід судді від розгляду справи №902/515/25 та залишено відповідну заяву без розгляду.
Відтак, залишення без розгляду заяви про відвід судді в порядку застосування ч. 3 ст. 43 ГПК України не перешкоджає подальшому провадженню у справі. Враховуючи також те, як встановлено судом апеляційної інстанції, що апеляційна скарга не містить доводів та заперечень в частині визнання зловживанням ТОВ "ЛБК груп" процесуальними правами, які проявилися в поданні заяви про відвід судді, останній дійшов правильного висновку, що заперечення щодо такої ухвали, відповідно до приписів ч. 3 ст. 255 ГПК України, мають розглядатися судом при оскарженні судового рішення, яке підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Отже, ухвала про залишення без розгляду заяви (не позовної) в порядку ч. 3 ст. 43 ГПК України, яка не містить доводів та заперечень в частині визнання зловживанням процесуальними правами, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду, оскільки, по-перше, така ухвала відсутня в наведеному вище переліку та, по-друге, ця ухвала не перешкоджає подальшому провадженню у справі, а заявник не позбавлений можливості включити свої заперечення на цю ухвалу до апеляційної скарги на рішення суду, ухвалене по суті спору. 
Окремо Верховний Суд звертає повторно увагу на те, як зазначено судом апеляційної інстанції, що ТОВ "ЛБК груп" не погоджувалось з постановленою ухвалою суду першої інстанції, якою залишено без розгляду заяву про відвід, в той же час зі змісту апеляційної скарги не прослідковується доводів щодо висновку суду відображеного в пункті 1 резолютивної частини ухвали (визнано зловживання процесуальними правами подання заяви про відвід судді).
При цьому колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахування висновку, викладеного у п. 53 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 серпня 2025 року у справі № 906/453/19, оскільки у зазначеній справі суд залишив без розгляду заяву позивачки про залишення її позову без розгляду, а тому констатував, що в ухваленні рішення позивачка більше не зацікавлена, тому розгляд справи не буде доцільним та ефективним, адже це рішення буде ухвалюватися фактично за відсутності в позивачки вимог до відповідача, що не є подібними до тих відносин, що склалися у розглядуваній справі.
Інших висновків суду апеляційної інстанції скаржник не оспорює, а тому вони колегією суддів не переглядаються, оскільки Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та відповідним зазначенням підстави відкриття провадження у справі, яку не визначив сам скаржник. У іншому випадку, вказане б призводило до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальності та диспозитивності.
Зважаючи на викладене, оскільки доводи скаржника щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права не знайшли підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженої ухвали апеляційного господарського суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 304 ГПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржене судове рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛБК груп" залишити без задоволення.
Ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 902/515/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя   Могил С.К. 
Судді:   Волковицька Н.О.
Случ О.В.