Справа № 569/16464/25

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області
в складі головуючого судді Бучко Т.М.
секретар судового засідання Дем`янчук Н.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати її особистою приватною власністю квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між нею та ОСОБА_2 24 квітня 1998 року було укладено шлюб. 20 грудня 2001 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Продаж квартири вчинено за ціною 20997 грн. Надалі, 20 березня 2002 року вона придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Купівля квартири вчинена за ціною 8759 грн. 01 квітня 2019 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Беручи до уваги, що квартиру АДРЕСА_3 вона придбала за особисті кошти, які отримала від продажу квартири, що належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, придбана квартира є її особистою власністю.
Ухвалою від 15 вересня 2025 року позовну заяву суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою від 22 жовтня 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
У клопотанні від 20 січня 2026 року представник позивача ОСОБА_4 просить справу розглянути за відсутності позивача та її представника, позов підтримує.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином через оголошення на веб-сайті суду. Відзиву на позовну заяву до суду не надходило.
За наявності передбачених ч.4 ст.223 ЦПК України умов суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 квітня 1998 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 569/21921/18.
19 грудня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й., зареєстрований в реєстрі за № 2842.
Згідно з п.2 вказаного договору, квартира належить продавцю ( ОСОБА_1 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 17 липня 2001 року за реєстровим № 2-794, та свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства виконкому Рівненської міської ради на підставі наказу № 384 та зареєстрованого в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації за № 102-59-28379.
Продаж квартири вчинено за 20997 грн (п.4 договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2001 року).
12 березня 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Сивоглаз С.С., зареєстрований в реєстрі за № 379, зареєстрований Рівненським міським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 189-133-52693 15 березня 2002 року.
Згідно з п.3 вказаного договору, продаж квартири вчинено за 8759 грн.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вказані правові норми, порядок набуття майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до ст.22 КпШС України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містить стаття 60 СК України.
Згідно зі ст.24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
За приписами ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до ст.28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. 
Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. 
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Відповідно до ст.1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. 
З огляду на вказані норми, власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.
Квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_1 на праві особистої власності, оскільки набута нею в результаті реалізації права на приватизацію житла (1/2 частка) та в порядку спадкування за законом (1/2 частка).
19 грудня 2001 року позивач відчужила вказану двокімнатну квартиру за 20997 грн та 12 березня 2002 року придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 за 8759 грн, тобто за кошти від продажу власного нерухомого майна.
Враховуючи, що спірна квартира була набута позивачем за рахунок належних їй особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею подружжя (сторін), вона є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а отже, позов належить задовольнити.
За правилами ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею документально підтверджені витрати на часткову оплату судового збору в сумі 2000 грн та в дохід держави решту судового збору, який підлягав сплаті при поданні позову, в сумі 5606,23 грн. 

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 141, 258, 264-265, 273, 280-282, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.
Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) у відшкодування судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 5606 (п`ять тисяч шістсот шість) грн 23 коп.

Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Сторони у справі :
позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 , 1960 року народження, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя