ПОСТАНОВА   
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 755/14095/21
провадження № 61-11027св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Медведська Вікторія Валеріївна, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року у складі судді Катющенко В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про скасування державної реєстрації, визнання недійсними договорів та витребування майна із чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, 
в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом 
до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної 
в місті Києві державної адміністрації, про скасування державної реєстрації, визнання недійсними договорів та витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Київської міської ради 
від 27 грудня 2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва та об`єктів, які передаються до сфери управління виконавчих органів районних у м. Києві рад. Вказаним рішенням Київської міської ради житловий будинок, загальною площею 8 852,92 кв. м, розташований на 
АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, згідно з пунктом 225 додатку № 5 до вказаного рішення міської ради. 
Відповідно до рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року 
№ 7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві», у зв`язку з припиненням Дніпровської районної у м. Києві ради правонаступником права об`єктів комунальної власності територіальної громади Дніпровського району 
м. Києва є Київська міська рада. 
У подальшому рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року 
№ 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади 
міста Києва» затверджено переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва. Вказаним рішенням міської ради житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, відповідно до пункту 17 додатку № 4 до вказаного рішення міської рада. 
Водночас, згідно з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київської міської ради 
від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», будинок 
АДРЕСА_1 передано на баланс та обслуговування комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». 
06 листопада 1975 року виконавчим комітетом Київської міської ради видно ордер № Г16893 на житлове приміщення - квартиру 
АДРЕСА_2 ОСОБА_7 та членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_8 , дочці - ОСОБА_9 та сину - ОСОБА_10 
19 березня 2003 року розпорядженням Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва № 252 змінено договір найму на вказану трикімнатну квартиру та укладено його з ОСОБА_11 зі складом сім`ї із чотирьох осіб, 
у зв`язку зі смертю попереднього квартиронаймача ОСОБА_7 . 
Згідно з інформацією Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві від 08 червня 2021 року ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У вищевказаній квартирі залишилися проживати її син - ОСОБА_4 , який з 22 вересня 1988 року зареєстрований у спірній квартирі, разом                      із дружиною ОСОБА_5 
12 березня 2020 року за згодою ОСОБА_4 , у спірній квартирі зареєстровано його малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
03 червня 2020 року ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах малолітнього сина, звернулась до органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, щодо приватизації квартири 
АДРЕСА_2 , право користування якою має її син. 
Згідно з відповіддю Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 червня 2020 року ОСОБА_5 було відмовлено у приватизації спірної квартири у зв`язку з тим, що вказана квартира перебуває у приватній власності, 
а саме на підставі договору купівлі-продажу від 31 серпня 2018 року належить ОСОБА_1 . Крім того, у відповіді зазначено, що первинну реєстрацію права власності на спірну квартиру здійснено у 2018 році за ОСОБА_2 , підставою внесення запису для державної реєстрації було свідоцтво про право власності від 19 вересня 2001 року б/н, яке видано Відділом приватизації державного житлового фонду Дніпровської районної адміністрації міста Києва. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності відділу приватизації державного житлового фонду Дніпровської районної адміністрації м. Києва від 19 вересня 2001 року б/н державним реєстратором Чорномазовим О. В., Київської філії Комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області, 04 липня 2018 року здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності: 26893448, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1590599480000. 
05 липня 2018 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 , у пункті 1.3 договору зазначено, що право власності на спірну квартиру за продавцем підтверджується записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 04 липня 2018 року, номер запису про право власності: 26893448, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1590599480000. Зазначений договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. та зареєстровано в реєстрі за № 500. Державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_3 здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. 05 липня 2018 року, номер запису про право власності: 26916943. 
31 серпня 2018 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_1 . У договорі купівлі-продажу квартири від 31 серпня 2018 року зазначено, що право власності на квартиру за продавцем підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 липня 2018 року. Цей договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. та зареєстровано в реєстрі за № 557. Державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_1 здійснено 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О., номер запису про право власності 27727468.
Згідно з відповіддю Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 19 вересня 2001 року свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 ,         а також іншим особам органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не видавалась. 
Відповідно до інформації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 грудня 2020 року Орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не здійснював оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , свідоцтво про право власності на цю квартиру                         не видавалось. 
Таким чином, спірна квартира вибула з власності територіальної громади поза її волею, а первинна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна від 04 липня 2018 року за ОСОБА_2 суперечить вимогам закону, 
а також інтересам держави, порушує публічний порядок, а тому підлягає скасуванню. 
Відповідно до інформації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 грудня 2020 року та від 19 лютого 2021 року оформлення та видача свідоцтва про право власності на спірну квартиру не здійснювалось. Тому свідоцтво про право власності від 19 вересня 2001 року видане на ім`я 
ОСОБА_2 без достатньої правової підстави, є нікчемним та не могло бути підставою для укладення відповідних правочинів 
З урахуванням викладеного керівник Дніпровської окружної прокуратури 
міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради просив суд: 
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
від 31 серпня 2018 року індексний номер: 42797986, відповідно до якого державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1590599480000;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 31 серпня 2018 року, серія та номер: 557, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. щодо спірної квартири;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 липня 2018 року індексний номер: 41925541, відповідно до якого державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1590599480000.
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05 липня 2018 року, серія та номер: 500, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. щодо вказаної квартири;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
(з відкриттям розділу) від 04 липня 2018 року індексний номер: 41900107, відповідно до якого державним реєстратором Чорномазовим О. В., Київської філії Комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1590599480000.
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 спірну квартиру на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року, позов керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, 
в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено. 
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), відповідно до якого державним реєстратором Чорномазовим О. В., внесено запис про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О., щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 липня 2018 року, відповідно до якого державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. внесено запис про право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно за адресою: 
АДРЕСА_3 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 31 серпня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О., щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 серпня 2018 року, відповідно до якого державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. внесено запис про право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно за адресою: 
АДРЕСА_3 . 
Витребувано від ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на користь територіальної громади м. Києва 
в особі Київської міської ради. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київської міської прокуратури судовий збір в сумі 3 405 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Київської міської прокуратури судовий збір в сумі 4 540 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір в сумі 16 902,80 грн.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що ОСОБА_2 не набував право власності на спірну квартиру шляхом приватизації державного житлового фонду, оскільки рішення щодо оформлення документів на приватизацію квартири Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією не приймалися, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось, що свідчить про наявність порушень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
За таких обставин, суди дійшли висновку, що спірна квартира є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради, оскільки вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади м. Києва у силу закону на вказане майно не припинялося, а ОСОБА_2 не набував права власності на майно у встановленому законом порядку.
Оскільки, виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих ордер від 06 листопада 1975 року № 16893 серії Г про право на зайняття квартири  АДРЕСА_2 видано на ім`я ОСОБА_7 , тому саме останній міг звертатися до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо приватизації вказаної квартири. Отже, ОСОБА_2 не міг набути право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 19 вересня 2001 року, яке не може бути законною правовою підставою для набуття права власності на вказане спірне нерухоме майно, унаслідок чого у ОСОБА_2 були відсутні будь-які правові підстави для відчуження вказаного нерухомого майна на користь третіх осіб. 
Тобто вказана квартира вибула з власності територіальної громади незаконно, а оспорювані договори купівлі-продажу є такими, що порушують публічний порядок, оскільки направлені на незаконне відчуження майна, яке перебуває у комунальній власності, а отже, такі правочини є недійсними. 
Зазначені обставини зумовлюють неможливість добросовісного набуття у власність спірного майна  ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу 
від 31 серпня 2018 року, тому оспорювані рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру також є незаконними.
Ураховуючи викладене, суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_1 міг знати про наявність перешкод для вчинення оспорюваних правочинів, у тому числі, що продавець не мав права відчужувати квартиру, проте не вчинив жодних дій для з`ясування правової підстави належності майна попереднім його власникам. ОСОБА_1 не врахував, що як первісна реєстрація права власності на нерухоме майно, так і подальші реєстрації права власності на спірну квартиру здійснювались упродовж коротких проміжків часу та те, що попередня реєстрація права власності, так і реєстрація права власності за ним на спірну квартиру здійснювалась саме приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Бригідою В. О. Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що йому було невідомо про наявність перешкод для набуття спірної квартири у власність не взяті судом до уваги. Отже, обґрунтованими є вимоги позивача про витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Медведська В. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року, просить їх скасуватита ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2024 року поновлено строк на касаційне оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Києва 
від 11 грудня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду 
від 13 червня 2024 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У жовтні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2025 рокусправу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Згідно протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів
від 02 грудня 2025 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді 
Ситнік О. М. для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів: головуючий суддя - Ігнатенко В. М., склад колегії суддів: Калараш А. А., Карпенко С. О., Сердюк В. В., Фаловська І. М. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано задовольнили позов в частині скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, без врахування правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, 
від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 29 листопада 
2023 року у справі №513/879/19.
Також, суди застосували статтю 330 ЦК України без врахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах 
від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17, від 01 квітня 2020 року 
у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, 
від 21 вересня 2022 у справі № 908/976/19.
В обґрунтування касаційної скарги заявник вказав, що право власності  ОСОБА_2 на спірну квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19 вересня 2001 року, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Дніпровської районної адміністрації м. Києва на підставі розпорядження (наказу) від 19 вересня 2001 року № 1049. Свідоцтво про право власності на житло є чинним та у встановленому законом порядку недійсним не визнавалося. 
Таким чином, суд дійшов помилкового висновку про визнання недійсним оспорюваного рішення державного реєстратора від 04 липня 2017 року 
№ 41900107 про реєстрацію за  ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру. 
Інформація з листів Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 лютого 2021 року, від 25 червня 2021 року про те, що ОСОБА_2         не видавалося свідоцтво про право власності на житло від 19 вересня             2001 року не заслуговує на увагу, оскільки Дніпровська районна в місті Києві державної адміністрації створена лише 31 жовтня 2010 року, тому надана нею інформація не може спростовувати дійсність правовстановлюючого документа виданого на ім`я  ОСОБА_2 . 
Крім того, вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири не є ефективним способом захисту прав. 
ОСОБА_1 перед придбанням було оглянуто спірну квартиру та з`ясовано, що продавцю - ОСОБА_3 вона належить на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2018 року, наявність у квартирі зареєстрованих інших осіб не впливає на можливість її придбання. 
Право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру набуто на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 31 серпня 2018 року № 557. Тобто ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яке набув за відплатним договором від ОСОБА_3 
і не знав та не міг знати про наявність будь-яких перешкод щодо її придбання. При цьому, витребування квартири у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради є втручанням державного органу в його право на мирне володіння майном, яке не забезпечує справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2024 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києваподав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Зазначав, що спірна квартира перебуває у власності територіальної громади міста Києва. Приватизація квартири не здійснювалась, Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалось, волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна не було.
Наявність реєстрацій за відповідачами права власності на спірне майно порушує право територіальної громади на спірну квартиру. Таким чином, суди дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог у частині скасування державної реєстрацій та визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири. 
Отже, спірне нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею, тому суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для його витребування. 
Прокурор звернувся до суду з цим позовом для захисту інтересів не конкретної особи, а мешканців територіальної громади, що свідчить про наявність суспільного інтересу, який превалює над інтересом індивідуальним, і потребує захисту. 
ОСОБА_1 міг знати про наявність перешкод для вчинення оспорюваного правочину, проте не вчинив жодних дій для з`ясування правової підстави належності майна попереднім власникам з метою убезпечення реальних ризиків при придбані нерухомого майна. 
Доводи ОСОБА_1 про те, що він оглядав спірну квартиру не підтверджені відповідними доказами. Більше того, на момент такого огляду 
у спірній квартирі були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 
разом із дружиною ОСОБА_13 та малолітнім сином 
 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктами 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, атакож у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 
частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги зтаких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
06 листопада 1975 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих було видано ордер № Г16893 ОСОБА_7 на сім`ю, яка складається з чотирьох осіб на квартиру 
   
АДРЕСА_2 .
Рішенням Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади 
м. Києва та об`єктів, які передаються до сфери управління виконавчих органів районних у м. Києві рад. Вказаним рішенням Київської міської ради житловий будинок, загальною площею 8 852,92 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, згідно з пунктом 225 додатку № 5 до вказаного рішення міської ради.
Згідно з витягом з розпорядження від 19 березня 2003 року № 252 «Про зміну договору найму жилих приміщень» дозволено Житлово ремонтно-експлуатаційній організації № 403 змінити договір найму на трикімнатну квартиру    АДРЕСА_4 , та укласти його з ОСОБА_11 , складом сім`ї із чотирьох осіб, у зв`язку зі смертю квартиронаймача 
ОСОБА_7 . 
При цьому 04 листопада 2017 року було складено актовий запис про смерть 
03 листопада 2014 року ОСОБА_11 , що підтверджується листом Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 
від 08 червня 2021 року № 1262/21.6-09.
Рішенням Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві» у зв`язку з припиненням Дніпровської районної у м. Києві ради правонаступником права об`єктів комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва є Київська міська рада.
Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 
«Про питання комунальної власності територіальної громади міста 
Києва» затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, до якого віднесено житловий будинок 
  
АДРЕСА_1 .
Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 закріплено з 16 лютого 2015 року на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками 1, 2, 3, до якого віднесено: житлові приміщення у житловому будинку 
   
АДРЕСА_1 .
Рішенням Київської міської ради від 27 лютого 2020 року № 142/8312 «Про перейменування вулиці у Дніпровському районі міста Києва» перейменовано АДРЕСА_1 у Дніпровському районі міста Києва на 
АДРЕСА_1.
28 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 3100 Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_6 , батьками якого записані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.
03 червня 2020 року ОСОБА_5 в інтересах свого малолітнього сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо приватизації квартири    АДРЕСА_2 .
Листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 
від 11 червня 2020 року № 103-103/Г-572-4259 повідомлено ОСОБА_5 про те, що станом на 09 червня 2020 року відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, Орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не здійснював оформлення документів на приватизацію квартири  АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось. Разом з тим, повідомлено, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна квартира перебуває у приватній власності.
21 грудня 2020 року ОСОБА_5 в інтересах свого малолітнього сина - ОСОБА_6 , звернулась до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою, в якій просила з метою захисту майнових прав дитини та збереження комунального майна територіальної громади міста Києва, переданого в управління Дніпровської районної державної адміністрації, звернутись до органів прокуратури з відповідним листом.
31 грудня 2020 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було направлено лист для з`ясування обставин кримінального правопорушення, щодо незаконного заволодіння майном комунальної власності територіальної громади міста Києва, а саме: квартирою    АДРЕСА_2 .
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 за період 
з 30 січня 2017 року по 24 грудня 2020 року, зареєстрованими є: ОСОБА_8 (01 вересня 2017 року знята з реєстрації), ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 лютого 2021 року № 103/1412/43/2, станом на 18 лютого 2021 року згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир і будинків, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 
від 16 грудня 2009 року № 396, Орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не здійснював оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 не видавалось. При цьому, 03 червня 
2020 року № 103/Г-572 через Відділ звернення громадян до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшло звернення 
від ОСОБА_5 щодо приватизації квартири та надання роз`яснення щодо переліку документів, які необхідні для приватизації спірної квартири.
Відповідно до листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 червня 2021 року № 103/5167/43/2 згідно із журналом реєстраційних записів приватизації державного житлового фонду 19 вересня 2001 року свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 , а також іншим особам, органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не видавалось. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року 
№ 109/17404, орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не здійснював оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось.
Судом також встановлено, що 05 липня 2018 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Бригідою В. О. та зареєстрований в реєстрі за № 500.
Згідно з пунктом 1.2., 1.3. Договору купівлі-продажу квартири від 05 липня 
2018 року за цим договором відчужується квартира 

АДРЕСА_2 . Право власності на зазначену квартиру, що відчужується, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за продавцем 04 липня 2018 року державним реєстратором Чорномазовим О. В., Київської філії Комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області, м. Київ, номер запису про право власності: 26893448, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1590599480000, індексний номер витягу: 129722597.
Відповідно до заяв, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Бригідою В. О., від 05 липня 2018 року ОСОБА_2 підтвердив, що у квартирі 
   
АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований та не проживає, а квартира є його особистою приватною власністю.
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 19 вересня 2001 року відділ приватизації державного житлового фонду Дніпровської районної адміністрації м. Києва посвідчує, що спірна квартира дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Квартира приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 66 кв. м.
31 серпня 2018 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Бригідою В. О. та зареєстрований в реєстрі за № 557.
Відповідно до пункту 1.3. договору купівлі-продажу квартири від 05 липня 
2018 року право власності на зазначену квартиру, що відчужується, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за продавцем 05 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О., номер запису про право власності: 26916943, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1590599480000, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 липня 2018 року індексний номер витягу: 129904951
Заявами, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Бригідою В. О. від 31 серпня 2018 року 
ОСОБА_3 підтвердив, що у відчужуваній квартирі 
   
АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований і не проживає, а квартира є його особистою приватною власністю.
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: 
   
АДРЕСА_3 станом на 31 серпня 2018 року, зареєстрований 
з 22 вересня 1988 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Дніпровська окружна прокуратура міста Києва листом від 25 червня 2021 року № 10.54-50-2439вих-21 повідомила Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про обставини незаконного вибуття квартири АДРЕСА_2                              з комунальної власності, з огляду на те, що Дніпровською окружною прокуратурою м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради підготовлено позовну заяву в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та визнання договорів недійсними.
Згідно з відповіддю прокурору від 06 травня 2021 року № 056/95-08/9798 Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації повідомив, що заходи щодо повернення спірного майна Департаментом в інтересах Київської міської ради не вживалися, 
у зв`язку з чим просять вжити заходи цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, пред`явивши відповідний позов.
Відповідно до Інформації від 02 липня 2021 року № 264207733 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яким 
є квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1590599480000, 04 липня 2018 року державним реєстратором 
Чорномазовим О. В., Київська філія Комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області, м. Київ, внесено запис про право власності: 26893448, на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданий 19 вересня 
2001 року, видавник: Відділ приватизації державного житлового фонду Дніпровської районної адміністрації м. Києва, за яким право приватної власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 . У подальшому, 
05 липня 2018 року приватним нотаріусом Бригідою В. О., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, внесено запис про право власності: 26916943, 
на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 500, виданий 05 липня 2018 року, видавник: Бригіда В. О. приватний нотаріус Київський міський нотаріальний округ, за яким право приватної власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Бригідою В. О., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, внесено запис про право власності: 27727468, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 557, виданого 31 серпня 2018 року, видавник: Бригіда В. О. приватний нотаріус Київський міський нотаріальний округ, за яким право приватної власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Щодо вирішення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння 
Приписами статей 328, 330, 387, 388 ЦК України унормовано, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
За змістом вищевказаних нормативних приписів передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не в особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна останньому набувачу.
Виходячи з системного аналізу наведеної норми, витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. 
Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»).
Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, у тому числі не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.
Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов`язаний з будь-якими конкретними зобов`язаннями між власником і порушником.
Зазначені у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття його з володіння, наявність спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.
Аналіз статті 388 ЦК України дає підстави вважати, що власник з дотриманням вимог цієї статті може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею, оскільки рішення щодо оформлення документів на приватизацію спірної квартири Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією не приймалися, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось, тобто ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру шляхом приватизації державного житлового фонду не набував. 
Таким чином, у ОСОБА_2 були відсутні правові підстави на розпорядження майном територіальної громади, у тому числі на реєстрацію права на спірну квартиру та її відчуження за оспорюваними правочинами, останнім набувачем спірної квартири є ОСОБА_1 .
Разом з тим саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 
2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).
Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме вибуття із власності територіальної громади спірного нерухомого майна та подальше його відчуження, витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача ОСОБА_1 є пропорційним втручанням у право власності відповідача, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Легітимною метою позивача є витребування майна, оскільки особи, які проживають у спірній квартирі на законних підставах, мають право на її приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. 
Таким чином, суди врахували інтереси територіальної громади, як власника спірного нерухомого майна, який здійснює захист свого порушеного права, надавши їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами 
ОСОБА_1 , та правильно вважали, що права та інтереси власника майна, за обставин цієї справи перевищують інтереси відповідача.
При цьому суди правильно послалися на те, що ОСОБА_1 міг врахувати, що як первинна реєстрація права власності на квартиру, так і подальші реєстрації права власності на неї здійснювались упродовж коротких проміжків часу.
Отже, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що наявні 
у справі докази у сукупності та взаємозв`язку свідчать про те, що 
ОСОБА_1 міг знати про наявність перешкод для вчинення оспорюваних правочинів, разом з тим не вчинив дій для з`ясування правової підстави належності спірного майна попереднім його власникам. Такі висновки спростовують посилання заявника у касаційній скарзі на його добросовісність.
Крім того, ОСОБА_1 не підтвердив, що він проживав у придбаній ним 
у 2018 році квартирі, як у єдиному житлі, а отже, належними доказами не довів покладення на нього надмірного тягаря при витребуванні спірного нерухомого майна із його чужого незаконного володіння. 
Ураховуючи викладене, обґрунтованими є висновки судів про те, що оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею, тому наявні правові підстави для витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння  ОСОБА_1 .
Доводи ОСОБА_1 у касаційній скарзі про те, що ним перед придбанням було оглянуто спірну квартиру, на увагу не заслуговують, оскільки останнім належними та допустимими доказами не спростовано, що відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, факт проживання у цій квартирі ОСОБА_4 , малолітньої дитини ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Посилання заявника у касаційній скарзі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі №513/879/19, 
від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року 
у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 на увагу не заслуговують, оскільки не є релевантними у справі, що переглядається.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року у частині витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 підлягають залишенню без змін. 
Щодо вирішення позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсними договорів купівлі-продажу
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. 
Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів 
статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а скасування рішення чи запису про проведену державну реєстрацію права не є належним способом захисту порушеного права. У такому випадку державний реєстратор здійснює відповідну реєстраційну дію на підставі рішення суду про витребування майна.
У постанові від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (провадження 
№ 12-157гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.
Враховуючи викладене власник з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком Великої 
Палати Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі 
№ 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
Отже, суди не звернули уваги на те, що у разі якщо право власності територіальної громади на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебував у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. 
Тобто оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, відповідних договорів купівлі-продажу квартири, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, законом не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника.
Ураховуючи викладене, суди у порушення зазначених положень закону та вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України не врахували, що заявлені прокурором у цій справі позовні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири не відповідають належному способу захисту прав територіальної громади.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. 
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125 цс 20) та постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі 
№ 127/11941/22 (провадження № 61-10635 св 23), від 26 листопада 2025 року 
у справі № 612/205/23 (провадження № 61-2694 св 24).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року у частині задоволення позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсними договорів купівлі-продажу і ухвалює у цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалюєнове рішенняу відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року у частині вирішення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 підлягають залишенню без змін, а у частині вирішення позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та розподілу судових витрат скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. 
Щодо судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18)).
За результатами касаційного розгляду справи Верховний Суд касаційну скаргу 
 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Медведська В. В., задовольнив частково, рішення районного суду та постанову апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 залишив без змін. Рішення районного суду та постанову апеляційного суду у частині вирішення решти п`яти немайнових вимог скасував й ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову 
у цій частині. 
З урахуванням наведеного необхідно розподілити судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог і з урахуванням понесених витрат сторін у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій. 
Частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
У серпні 2021 року прокурор звернувся з позовом до суду, який містить вимогу майнового характеру - витребування майна із чужого незаконного володіння (вартість майна 899 520 грн).
За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).
З огляду на зазначене, за подання позовної заяви у частині вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння прокурор сплатив до суду першої інстанції судовий збір у розмірі 13 492,80 грн (899 520 грн * 1,5%). 
При поданні апеляційної та касаційної скарг ОСОБА_1 сплатив судовий збір за п`ять немайнових вимог. 
Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 
2021 року становив 2 270 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»).
Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України 
«Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду юридичною особою або фізичною особою - підприємцем позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
(2 270 грн * 1 = 2 270 грн).
У підпункті 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми. 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
За подання апеляційної та касаційної скарг у частині вирішення судами 
вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсними договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 сплатив за п`ять вимог немайнового характеру судовий збір у розмірі 39 725 грн, з яких: 
- в апеляційному суді (2 270 грн * 5 вимог немайнового характеру) * 150 % = 
17 025 грн;
- в Верховному Суді (2 270 грн * 5 вимог немайнового характеру) * 200 % = 22 700 грн.
За результатами касаційного розгляду справи Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Медведська В. В., задовольнив частково, рішення районного суду та постанову апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 залишив без змін. Рішення районного суду та постанову апеляційного суду у частині вирішення решти п`яти немайнових вимог про скасування державної реєстрації, визнання недійсними договорів скасував й ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.
Отже, витрати, понесені прокурором за подання позовної заяви про витребування майна із чужого незаконного володіння в суді першої 
інстанції, підлягають стягненню на користь Дніпровської окружної прокуратури міста Києва з ОСОБА_1 у розмірі 13 492,80 грн.
Витрати, понесені ОСОБА_1 за подання апеляційної та касаційної скарг у судах апеляційної і касаційної інстанцій, підлягають стягненню з Дніпровської окружної прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 
у розмірі 39 725 грн. 
У частині десятій статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Ураховуючи викладене, відповідно до положень частини десятої статті 141 ЦПК України з Дніпровської окружної прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати (різниця) зі сплати судового збору у розмірі 26 232,20 грн (39 725 грн - 13 492,80 грн).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Медведська Вікторія Валеріївна, задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року у частині вирішення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 залишити без змін. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року в іншій частині вирішення позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсними договорів купівлі-продажу скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині. 
Стягнути з Дніпровської окружної прокуратури міста Києва на користь  ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 26 232 (двадцять шість тисяч двісті тридцять дві) грн 20 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 І. М. Фаловська
Судді                                                                                                              В. М. Ігнатенко
А. А. Калараш
С. О. Карпенко
            В. В. Сердюк