ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року	Львів	Справа № 260/6913/25 пров. № А/857/42914/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року в справі № 260/6913/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя в 1-й інстанції – Дору Ю.Ю.,
час ухвалення рішення – 19 вересня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м.Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 26.08.2025 року, винесене начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ст. лейтенантом ОСОБА_2 .
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 26.08.2025 року винесене начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ст. лейтенантом ОСОБА_2 про відмову у перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що службові особи НОМЕР_1 прикордонного загону діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України). У рішенні НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 26 серпня 2025 року начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшим лейтенантом ОСОБА_3 позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України. Щодо причин відмови у оскаржуваному рішенні чітко зазначено: «… громадянину ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, з відсутністю питань на право перетинання державного кордону згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Правил перетинання державного кордону громадянами України» затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року, так як вище зазначений громадянин порушив вимоги абзацу 13 п. 2.1 Правил, тобто порушив умови супроводу».
Відтак позовні вимоги є безпідставними.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 27 серпня 2025 року позивач прибув у міжнародний пункт пропуску через державний кордон України «Ужгород» з метою здійснити перетин державного кордону України на виїзд з України у супроводі своєї матері ОСОБА_4 .
Позивачем було надано такі документи: паспорт позивача громадянина України серії НОМЕР_4 ; паспорт матері позивача громадянина України серії НОМЕР_5 ; паспорт громадянина України позивача для виїзду за кордон номер НОМЕР_6 ; паспорт громадянина України матері позивача для виїзду за кордон номер НОМЕР_7 , військово-обліковий документ НОМЕР_8 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача та матері позивача; свідоцтво про народження серії НОМЕР_9 ; пенсійне посвідчення матері № НОМЕР_10 ; довідка ЛКК від 15.01.2025 року за № 2/1; довідка ЛКК від 15.01.2025 року за № 2/2; висновок ЛКК №2/1/1 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговутися з потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 15.01.2025 року; лист Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № К-302 від 24.01.2025 року; акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду за № від 23.01.2025 року (додаток № 8, до порядку, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року за № 560 зі змінами); акт проведення обстеження сім`ї №61/1 від 21.01.2025 року; довідки про неотримання допомоги за № К-186/25 від 22.01.2025 року; рішення про призначення/ перерахунок компенсації фізичними особами, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від 22.01.2025 року; довідку ІНФОРМАЦІЯ_4 № В150/3 від 06.08.2025 року.
Так, відповідно до акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 23.01.2025 року (додаток № 8, до порядку, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року за № 560 зі змінами), було проведено обстеження за адресою: АДРЕСА_1 , за яким встановлено факт здійснення ОСОБА_1 постійного догляду за своєю матір`ю ОСОБА_4 .
У зв`язку з чим відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_4 № В150/3 від 06.08.2025 року, видана ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» догляд за мамою. Погоджено відстрочку від призову на весь період проведення мобілізації та строку дії відповідних законних підстав. Довідка дійсна за пред`явлення військово-облікового документа МО № 663754 та документа, що посвідчує особу.
Рішенням НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 26 серпня 2025 року відмовлено позивачу, у перетинанні державного кордону на виїзд з України. Щодо причин відмови у оскаржуваному рішенні зазначено: «з причин відсутності підстав на право перетинання державного кордону згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Правила перетинання державного кордону громадянами України» затвердженими постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року, так як вищезазначений громадянин порушив вимоги абзацу 13 п.2.1 Правил, тобто порушення умов супроводу.»
Із вказаним рішенням позивач не погоджується, у зв`язку із чим звернувся із цим позовом до суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, і якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
Спірним у цій справі є рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 26.08.2025 року, винесене начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ст. лейтенантом ОСОБА_2 
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, що встановлюються законом.
Такими обмеженнями, зокрема, є обмеження, передбачені Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану", Законом України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким в Україні було запроваджено воєнний стан.
Пункт 3 вказаного Указу прямо передбачає, що в умовах воєнного стану можуть тимчасово обмежуватись права і свободи громадян, у тому числі право на вільне залишення території України.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" військове командування разом з іншими органами влади має право встановлювати особливий режим в`їзду і виїзду громадян, зокрема обмежувати свободу пересування військовозобов`язаних осіб.
Верховний Суд вже досліджував питання законності обмеження права громадянина України на виїзд за кордон в умовах воєнного стану.
Так, у справі № 380/572/23 (спір стосувався законності обмеження права громадянина України, який досяг 16-річного віку, на перетин державного кордону в умовах воєнного стану) Суд дійшов висновку, що в умовах воєнного стану, з урахуванням передбачених законом обмежень, для перетину державного кордону громадяни України повинні мати не лише дійсні паспортні документи, але й, у передбачених випадках, додаткові підтверджуючі документи, що підтверджують підстави виїзду.
У постанові від 09 березня 2023 року у справі № 600/2520/22-а Верховний Суд зазначав, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак таке втручання прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету.
У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року в справі № 380/7792/22 вказано що той факт, що Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, не означає, що такі обмеження до вказаної категорії осіб не можуть застосовуватися на підставі Законів України "Про правовий режим воєнного стану" та "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", які є спеціальними для цього періоду.
Верховний Суд (постанова від 31 серпня 2023 року в справі № 380/572/23) дійшов висновку, що в умовах воєнного стану на підставі спеціальних законів - Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" - можуть застосовуватися обмеження права громадян на виїзд з України, навіть якщо Закон "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" таких обмежень прямо не містить. Оскільки позивач не надав уповноваженій особі Держприкордонслужби додаткових підтверджуючих документів, передбачених у таких випадках законодавством, відмова у перетинанні державного кордону була законною і обґрунтованою.
У справі № 380/572/23 Верховний Суд (постанова від 31 серпня 2023 року), оцінюючи доводи касаційної скарги щодо порушення конституційних прав і гарантій, а також прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, звернув увагу на те, що Україна офіційно повідомила ООН і іноземні держави про тимчасовий відступ від окремих міжнародних зобов`язань, зокрема щодо свободи пересування (стаття 33 Конституції України, стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції) у зв`язку з воєнним станом. Водночас навіть в умовах війни держава зобов`язана діяти в межах Конституції та законів і поважати права людини. Суд підкреслив, що баланс між правами громадян і потребами національної безпеки має досягатися у спосіб, який відповідає принципу верховенства права. В умовах воєнного стану обмеження права на виїзд були виправдані пріоритетом публічного інтересу та не були свавільними.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 № 1710-VI (далі - Закон № 1710-VI).
Частиною першої статті 2 Закону № 1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 3 Закону № 1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України "Про Державну прикордонну службу України", іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
За приписами частини першої статті 14 Закону № 1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Форма рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України від 05 червня 2023 року № 457.
Суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень "суб`єктивізує" акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/18).
Як встановлено судом, підставою для відмови позивачу в перетині державного кордону на виїзд з України слугував абзац тринадцятий пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 року № 57 (далі – Правила).
Так, громадяни України чоловічої статі віком від 23 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.
Отже предметом доказування в цій справі є, зокрема, обставини виїзду позивача за межі України та повернення на територію України пізніше особи, яку він супроводжував.
Як слідує зі змісту письмового пояснення ОСОБА_2 долученого відповідачем до відзиву, останнім зазначено, що в ході перевірочних заходів первинної перевірки документів прикордонним нарядом встановлено, що вищезазначений громадянин слідує по даним документам не вперше та було виявлено, що ОСОБА_5 повернувся пізніше особи яку супроводжував, чим порушив постанову КМУ №57.
Однак відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, щодо порушення позивачем вимог абз. 13 п. 2.1 ПКМУ №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».
Матеріали справи містять першу сторінку паспорт громадянина України позивача для виїзду за кордон номер НОМЕР_6 та паспорта громадянина України матері позивача для виїзду за кордон номер НОМЕР_7 . 
Однак сторінок з відмітками про обставини та дати перетину прикордонного контролю такі не містять.
Варто також зауважити, що під час здійснення прикордонного контролю уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону використовують бази даних Держприкордонслужби про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби, яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені та втрачені паспортні документи, а також інші передбачені законом бази даних (п.13 Правил). 
Зокрема, обробку інформації щодо осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон забезпечує інформаційно-комунікаційна система “Аркан”.
Система “Аркан” призначена для обробки інформації в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, здійснення своєчасного обміну інформацією між суб`єктами системи “Аркан” під час реалізації ними державної політики у сфері охорони державного кордону, міграції, запобігання правопорушенням, захисту прав і свобод людини та для виконання інших повноважень, визначених законодавством.
Однак жодних відомостей про виїзд позивача за межі України та повернення на територію України пізніше особи, яку він супроводжував, відповідач не долучив ні до суді першої, ні апеляційної інстанцій.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, які були підставою прийняття спірного рішення відповідача, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У справі, що розглядається, орган прикордонного контролю на порушення вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не довів та не надав належні докази, які б свідчили про наявність фактів протиправної поведінки позивача.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року в справі № 260/6913/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 11 лютого 2026 року.