ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/5849/23 Головуючий суддя І інстанції Калиновська Л. В.
Провадження № 22-ц/818/3161/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про повернення безпідставно набутого майна (коштів)

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П., 

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Масла Павла Павловича на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 березня 2025 року, у цивільній справі № 619/5849/23, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових сум, 3% річних та інфляційних збитків,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 – адвокат Масло Павло Павлович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових сум, 3% річних та інфляційних збитків.
Позовна заява мотивована тим, що 27.05.2022 позивач, ОСОБА_1 звернувся за оголошенням в мессенджері Telegram до фізичної особи ОСОБА_2 , який запропонував послугу зберігання належного ОСОБА_1 автомобіля поза зоною бойових дій. ОСОБА_2 представився, назвав відомості про себе, включаючи адресу реєстрації та пояснив, що має можливість знайти місце поза межами бойових дій, де можливо було б безпечно зберігати майно. Мінімальна вартість послуги склала 55000 грн. При чому ОСОБА_2 повідомив, що оплата грошей буде проводитись шляхом банківських транзакцій. Частину грошей потрібно буде сплатити з початку, а іншу частину, коли він знайде місце, де можна розташувати майно. Вказане викликало у позивача повну довіру. Все спілкування з ОСОБА_2 відбувалось за допомогою мессенджера Telegram. За вимогою ОСОБА_2 позивач 31.05.2022 сплатив зі свого рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 28000 грн. шляхом переказу на його банківську картку № НОМЕР_2 , відкриту в AT «Ощадбанк». А 26.06.2022 ОСОБА_2 через Telegram повідомив позивачеві, що знайшов місце для розміщення майна та щоб не втратити його, потрібно швидко перерахувати йому гроші в розмірі 27000 грн., що і було зроблено позивачем, який перевів зі свого рахунку, зазначеного вище, грошові кошти на туж карту. При цьому ОСОБА_2 пообіцяв підготувати необхідні документи та узгодити де, коли та який конкретно строк і яким чином буде можливо передати на зберігання автомобіль. Перерахування грошових коштів підтверджується платіжними дорученнями 31.05.2022 та 26.06.2022, яке було здійснено через систему дистанційного банківського обслуговування «Приват 24». 
Зазначає, що після сплати ОСОБА_1 грошей, відповідач видалив листування в Telegram, перестав відповідати на звернення, не узгодив суттєві умови договору, як то: строк, конкретне місце зберігання, та спосіб передачі автомобіля на зберігання, у зв`язку з чим договір зберігання не був укладений з його вини. 12.08.2023 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію, в якій викладено вищезгадані обставини та висунуто вимогу повернути отримані від позивача грошові кошти, оскільки вони знаходяться у ОСОБА_2 без достатніх правових підстав. Претензія була отримана відповідачем 18.08.2023 особисто. Позивач вказав, що обговорював умови зберігання майна з відповідачем як з фізичною особою, а не підприємцем. Грошові кошти перераховувались на банківську картку ОСОБА_2 як фізичної особи, а не підприємця. Договір зберігання між двома фізичними особами є реальним і вважається укладеним з моменту передання речі на зберігання. В даному випадку передача речі не відбулась з вини відповідача, тому між позивачем та відповідачем договір зберігання майна не було укладено. Крім того, між сторонами не було узгоджено суттєві умови договору зберігання, як то: місце, строк зберігання, порядок передачі майна на зберігання. Будь-які договірні відносини між ОСОБА_1 та відповідачем відсутні.
Також позивач вказує, що з відповідача на його користь підлягає стягненню 2202,50 грн. в якості 3% річних (1190 грн. + 1012.50 грн.), а саме 3% річних від 28000 грн. за період з червня 2022 року по жовтень 2023 року включно (тобто за 17 місяців) складають 1190 грн. (28000*4,25%), 3% річних від 27000 грн. за період з липня 2022 по жовтень 2023 року включно (тобто за 16 місяців) складають 1012,50 грн. (27000*4%). 
Згідно з відомостями Держстату індекс споживчих цін за червень 2022 року - 103,1%, за липень 2022 року - 100,7%, за серпень 2022 року - 101,1%, за вересень 2022 року - 101,9%, за жовтень 2022 року - 102,5%. за листопад 2022 року - 100,7%, за грудень 2022 року - 100,7%, за січень 2023 року - 100,8%, за лютий 2023 року - 100,7%, за березень 2023 року - 101,5%, за квітень 2023 року - 100,2%, за травень 2023 року - 100,5, за червень 2023 року - 100,8, за липень 2023 року - 99,4%, за серпень 2023 року -98,6%, за вересень 2023 року - 100,5%. Загальний індекс споживчих цін за період з червня 2022 року по вересень 2023 року склав 114,5%. Загальний індекс споживчих цін за період з липня 2022 року по вересень 2022 року склав 113,6%. В результаті росту споживчих цін сума, сплачена позивачем 31 травня 2022 року в розмірі 28 000 грн., знецінилась і підлягає компенсації відповідно до індексу споживчих цін за період з червня 2022 року по вересень 2023 року. За період з червня 2022 року по вересень 2023 року з урахуванням індексу споживчих цін розмір спричиненої позивачеві відповідачем шкоди від суми 28000 грн. складає 4060 грн. (28000 грн. х 114,5%-28000грн.). В результаті росту споживчих цін сума, сплачена позивачем 26 червня 2022 року в розмірі 27 000 грн., знецінилась і підлягає компенсації відповідно до індексу споживчих цін за період з липня 2022 року по вересень 2023 року. Станом на липень 2023 року з урахуванням індексу споживчих цін розмір спричиненої позивачеві відповідачем шкоди з суми 27 000 грн. складає 3672 грн. (27000 грн. х 113,6%-27000грн.). Всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні збитки в розмірі 7732 грн. (4060грн.+3672 грн.). Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 64934,50 грн. (55000 грн. (отримані грошові кошти без достатніх правових підстав) + 2202,50 грн. (3% річних) + 7732 грн.(інфляційні збитки)).
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , суму безпідставно отриманих грошових коштів, з інфляційними збитками та 3% річних в розмірі 64934,50 грн. та понесені судові витрати.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 05.11.2024 витребувано у АТ «Ощадбанк» відомості про те, на чиє ім`я станом на 2022 рік було відкрито банківську карту № НОМЕР_2 і чи перераховувались на неї грошові кошти від ОСОБА_1 
АТ «Ощадбанк» надано відповідь від 21.11.2024 року, з якої вбачається, що в установі АТ «Ощадбанк» банківська платіжна картка № НОМЕР_3 емітована на ім`я гр. ОСОБА_2 ; також, надано підтверджуючі документи щодо зарахування коштів у сумі 27000,00 грн. та 28000,00 грн. на банківський рахунок, для обслуговування якого було емітовано зазначену платіжну картку; проте, оскільки вказані кошти перераховані з використанням транзитного рахунку АТ «Ощадбанк», в програмному забезпечені Банку відсутня інформація щодо безпосереднього відправника коштів.
Представником позивача Масло П.П. заявлено клопотання, в якому він просив витребувати в АТ «Ощадбанк» повторно наступні відомості: на чиє ім`я станом на 2022 рік було відкрито банківську карту № НОМЕР_2 ; зазначити прізвище, ім`я та по батькові особи, на яку відкрито зазначену банківську картку, адресу її реєстрації та фактичного місця проживання, а також номер реєстраційної картки платника податків; чи було отримано від ОСОБА_1 з рахунку НОМЕР_1 на банківську картку № НОМЕР_2 наступні грошові кошти: «31» травня 2022 року - 28000 грн., «26» червня 2022 року - 27000 грн. Посилаючись на те, що у відповіді банку номер картки ОСОБА_2 зазначений як № НОМЕР_4 , в той час як судом запитувалася інформацію щодо банківської картки № НОМЕР_2 . 
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 27.12.2024 клопотання представника позивача ОСОБА_3 задоволено; витребувано у АТ «Ощадбанк» (Україна 01001 м. Київ, вул. Госпітальна, 12-г) наступні відомості, а саме: на чиє ім`я станом на 2022 рік відкрито банківську карту № НОМЕР_2 ; зазначити прізвище, ім`я та по батькові особи, на яку відкрито зазначену банківську картку, а також номер реєстраційної картки платника податків; чи було отримано від ОСОБА_1 з рахунку НОМЕР_1 на банківську картку НОМЕР_2 наступні грошові кошти: «31» травня 2022 року - 28000 грн., «26» червня 2022 року - 27000 грн.
АТ «Ощадбанк» надано відповідь від 13.01.2025, з якої вбачається, що в установі AT «Ощадбанк» банківська платіжна картка № НОМЕР_2 емітована на ім`я ОСОБА_2 ; надано підтверджуючі документи щодо зарахування коштів 31.05.2022 у сумі 28000,00 грн., повідомлено, що 26.06.2024 операцій, щодо зарахування не відбувалось; крім того зазначено, що в листі від 21.11.2024 №46/12-11/143604/2024БТ АТ «Ощадбанк» було допущено опечатку, в зазначенні номеру банківської платіжної картки № НОМЕР_3 , замість вірного № НОМЕР_2 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Масло Павло Павлович подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вказав, що між позивачем та відповідачем мав намір укласти договір зберігання майна, для цього він звернувся за оголошенням в мессенджері Telegram до фізичної особи ОСОБА_2 , який запропонував послугу зберігання належного ОСОБА_1 автомобіля поза зоною бойових дій. Мінімальна вартість послуги склала 55000 грн. ОСОБА_2 повідомив, що оплата грошей буде проводитись шляхом банківських транзакцій. Частину грошей потрібно буде сплатити з початку, а іншу частину, коли він знайде місце, де можна розташувати майно. Вказане викликало у позивача повну довіру. Все спілкування з ОСОБА_2 відбувалось за допомогою менсенджера Telegram. За вимогою ОСОБА_2 позивач 31.05.2022 сплатив зі свого рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 28000 грн. шляхом переказу на його банківську картку № НОМЕР_2 , відкриту в AT «Ощадбанк».
26 червня 2022 ОСОБА_2 через Telegram повідомив позивачеві, що знайшов місце для розміщення майна та щоб не втратити його, потрібно швидко перерахувати йому гроші в розмірі 27000 грн., що і було зроблено позивачем, який перевів зі свого рахунку, зазначеного вище, грошові кошти на туж карту. При цьому ОСОБА_2 пообіцяв підготувати необхідні документи та узгодити де, коли та який конкретно строк і яким чином буде можливо передати на зберігання автомобіль. Перерахування грошових коштів підтверджується платіжними дорученнями 31.05.2022 та 26.06.2022, яке було здійснено через систему дистанційного банківського обслуговування «Приват 24». Після сплати ОСОБА_1 грошей, відповідач видалив листування в Telegram, перестав відповідати на звернення, не узгодив суттєві умови договору, як то: строк, конкретне місце зберігання, та спосіб передачі автомобіля на зберігання, у зв`язку з чим договір зберігання не був укладений з його вини. 12.08.2023 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію, в якій викладено вищезгадані обставини та висунуто вимогу повернути отримані від позивача грошові кошти, оскільки вони знаходяться у ОСОБА_2 без достатніх правових підстав. Претензія була отримана відповідачем 18.08.2023 особисто. 
Позивач вказав, що обговорював умови зберігання майна з відповідачем як з фізичною особою, а не підприємцем. Грошові кошти перераховувались на банківську картку ОСОБА_2 як фізичної особи, а не підприємця. Договір зберігання між двома фізичними особами є реальним і вважається укладеним з моменту передання речі на зберігання. В даному випадку передача речі не відбулась з вини відповідача, тому між позивачем та відповідачем договір зберігання майна не було укладено. Крім того, між сторонами не було узгоджено суттєві умови договору зберігання, як то: місце, строк зберігання, порядок передачі майна на зберігання. Будь-які договірні відносини між ОСОБА_1 та відповідачем відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу з огляду на встановлення факту укладення між ними договору про надання інформаційно-консультаційних послуг, як підстави для перерахування спірних грошових коштів.
Рішення суду мотивоване наступним.
Позивачем та його представником не надано належних, беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому вимога про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 55 000 грн. задоволенню не підлягала. Вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 7732 грн. та 3% річних у розмірі 2202,50 грн. є похідними від первісної вимоги.
Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір про надання консультаційних послуг. За вказану послугу позивач сплатив відповідачу кошти двома транзакціями в розмірі 28 000 грн та 27 000 грн. Предметом вказаного договору між сторонами є надання інформаційно-консультаційних послуг. Належних, допустимих і достатніх доказів на спростування вказаного, а саме ненадання відповідачем консультаційних послуг, або порушення останнім істотних умов договору матеріали справи не містять.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.
Матеріалами справи підтверджується, що 27 травня 2022 позивач, ОСОБА_1 звернувся за оголошенням в мессенджері Telegram до фізичної особи ОСОБА_2 , який запропонував послугу зберігання належного ОСОБА_1 автомобіля поза зоною бойових дій. ОСОБА_2 представився, назвав відомості про себе, включаючи адресу реєстрації та пояснив, що має можливість знайти місце поза межами бойових дій, де можливо було б безпечно зберігати майно. Мінімальна вартість послуги склала 55000 грн. 
ОСОБА_2 повідомив, що оплата грошей буде проводитись шляхом банківських транзакцій. Частину грошей потрібно буде сплатити з початку, а іншу частину, коли він знайде місце, де можна розташувати майно. Вказане викликало у позивача повну довіру. Все спілкування з ОСОБА_2 відбувалось за допомогою мессенджера Telegram. 
За вимогою ОСОБА_2 позивач 31.05.2022 сплатив зі свого рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 28000 грн. шляхом переказу на його банківську картку № НОМЕР_2 , відкриту в AT «Ощадбанк». 
26.06.2022 ОСОБА_2 через Telegram повідомив позивачеві, що знайшов місце для розміщення майна та щоб не втратити його, потрібно швидко перерахувати йому гроші в розмірі 27000 грн., що і було зроблено позивачем, який перевів зі свого рахунку, зазначеного вище, грошові кошти на туж карту. При цьому ОСОБА_2 пообіцяв підготувати необхідні документи та узгодити де, коли та який конкретно строк і яким чином буде можливо передати на зберігання автомобіль. Перерахування грошових коштів підтверджується платіжними дорученнями 31.05.2022 та 26.06.2022, яке було здійснено через систему дистанційного банківського обслуговування «Приват 24». 
Після сплати ОСОБА_1 грошей, відповідач видалив листування в Telegram, перестав відповідати на звернення, не узгодив суттєві умови договору, як то: строк, конкретне місце зберігання, та спосіб передачі автомобіля на зберігання, у зв`язку з чим договір зберігання не був укладений з його вини. 
12.08.2023 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію, в якій викладено вищезгадані обставини та висунуто вимогу повернути отримані від позивача грошові кошти, оскільки вони знаходяться у ОСОБА_2 без достатніх правових підстав. Претензія була отримана відповідачем 18.08.2023 особисто. 
Отже, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою зазначивши наступні підстави, а саме, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір зберігання належного позивачу, ОСОБА_1 автомобіля. Вартість послуг за вказаним договором складала 55 000 грн., оплата здійснювалася двома частинами - 28 000 грн. та 27 000 грн. Позивач, ОСОБА_1 вказав, що сторонами не узгоджено суттєві умови договору, як то - строк, конкретне місце зберігання та спосіб передачі автомобіля на зберігання. Будь-які договірні відносини між ОСОБА_1 та відповідачем відсутні.
У письмовому відзиві представник відповідача вказав, що дійсно між позивачем, ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_2 дійсно існували договірні відносини, сторони досягли згоди щодо умов цього договору, на виконання умов яких позивачем на рахунок відповідача були двічі перераховані кошти в розмірі 28 000 грн. та 27 000 грн. Зазначив, що в травні 2022 року сторонами по справі в усній формі був укладений договір про надання інформаційно-консультаційних послуг, у відповідності до умов якого відповідач зобов`язався надати позивачу інформаційно- консультаційні послуги з питань митного законодавства, а позивач зобов`язався оплатити вказані послуги в порядку, що визначений цим договором. Сторонами вказаний договір було виконано належним чином.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4)відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Верховний Суд в постанові від 30 серпня 2018 року по справі № 334/2517/16-ц зазначає, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 заявив, що підставою для стягнення визначеної суми коштів ст.1212 ЦК України, як безпідставно отримані.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що договір про надання інформаційно-консультаційних послуг,  був укладений в усній формі та обумовлені ними послуги надані ним в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зазначено, що «у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів глави 83 ЦК України».

Установивши, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу надання консультаційних послуг, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових сум, 3% річних та інфляційних збитків.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Вс від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження викладених в позовній заяві фактів, а саме факту укладання договору зберігання автомобіля, позивачем не надано. 

Також у позовній заяві не вказано, який саме автомобіль є предметом договору, а також не зазначено його місце зберігання, позивачем не доведено факту існування у його власності транспортного засобу, який він нібито мав намір передати на зберігання. 

На підтвердження факту існування між позивачем та відповідачем договірних відносин, позивач надав платіжні доручення про перерахування коштів на рахунок відповідача.

Таким чином, позивачем не надано жодного доказу, який би підтвердив факт укладання сторонами по справі саме договору зберігання майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано жодних належних та достатніх доказів безпідставного отримання коштів відповідачем.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним в позовній заяві, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Масла Павла Павловича – залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.
Головуючий В.Б.Яцина.

Судді  Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.