К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
20 листопада 2025 року                                                                      місто Київ
 
справа № 368/1771/23
апеляційне провадження № 22-ц/824/12992/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Саліхова В.В.,
 
суддів: Євграфової Є.П., Шкоріної О.І.
 
за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сацика Романа Васильовича на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 17 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Закаблука О.В., у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговий Євгеній Васильович, про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та визнання права власності на земельну ділянку,-
 
в с т а н о в и в :
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                             ОСОБА_2   третя особа, - приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговий Євгеній Васильович, - про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та визнання права власності на земельну ділянку, в якому просила:
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року загальною площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, розташованої в с. Гребені Кагарлицького району Київської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговим Євгенієм Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 66.
скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, розташованої в с. Гребені Обухівського (бувшого Кагарлицького) району Київської області;
скасувати запис № 8650690 від 07.02.2015 14:07:05 про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 54/100 частин земельної ділянки площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу та витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 654,43 грн.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що згідно з Державним актом на право власності на землю Серії І - КВ № 027070 від 24.05.1997 року, - ОСОБА_3 став власником земельної ділянки загальною площею 0,1400 га., - для обслуговування будівель і господарських споруд у селі Гребені Кагарлицького району Київської області на підставі рішення Гребенівської сільської ради від 16.09.1994 року.
Згідно з рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 р. у справі №22ц/780/1469/14 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на домоволодіння АДРЕСА_1 . Поділено будинок з припиненням спільної сумісної власності. Зокрема, ОСОБА_1 , що є позивачем в цій справі, виділено у власність 54/100 частин вказаного житлового будинку, а ОСОБА_3 виділено у власність 46/100 частин житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 9 674,00 грн компенсації за перевищення ідеальної частки при поділі будинку. Вказаний житловий будинок подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 побудували в шлюбі і про ці обставини спір відсутній.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2017 року № 90411197 ОСОБА_1 зареєструвала право власності на об`єкт нерухомого майна 54/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Індексний номер об`єкту нерухомого майна 561203732222, підстава набуття права власності - рішення Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 р. у справі № 22ц/780/1469/14.
07.02.2015 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 (відповідач) 46/100 частин вказаного житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.10.2023 року № 352196851.
Отже, станом на 07.02.2015 року на земельній ділянці з кадастровим номером 3222282801:02:328:0008 загальною площею 0.1400 га, знаходився будинок (домоволодіння), яке на праві спільної часткової власності належало ОСОБА_1 - 54/100, а ОСОБА_2 (відповідач) - 46/100.
Проте, відповідно до договору дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 (відповідач) всю земельну ділянку площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, 3 цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: с. Гребені Кагарлицького району Київської області. Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговим Євгенієм Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 66. Вказана обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.02.2015 р. № 33304084.
Тобто, ОСОБА_3 відчужив (подарував) ОСОБА_2 (відповідачу) окрім власної частини 0.0644 га земельної ділянки ще і частину земельної ділянки 0.0756 га право на яку має ОСОБА_1 (позивач).
ОСОБА_1 (позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (відповідач), в якому просила визнати за нею право власності на 54/100 частин земельної ділянки площею 0,14 га, що складає площу 0,0756 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року у справі № 368/922/20 в задоволенні позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2021 р. та постановою Верховного Суду від 16.05.2023 р. рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року у справі № 368/922/20 залишено без змін.
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний та касаційний суди, виходив з того, що ОСОБА_1 (позивач), не заявляючи вимоги про визнання недійсним договору дарування від 07 лютого 2015 року, просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки.
За наведених обставин ОСОБА_1 звертається з даним позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку та визнання за ОСОБА_1 права власності на 54/100 частин земельної ділянки площею 0,14 га.
Щодо строку звернення до суду позивач вказувала, що вона дізналася про існування договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року площею 0.1400 га лише під час розгляду справи № 368/922/20 Кагарлицьким районним судом Київської області, тому вважає, що не пропустила визначену статтею 257 ЦК України позовну давність, з огляду переривання строку позовної давності на час розгляду справи № 368/922/20 згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України. Остаточне вирішення справи №368/922/20 ухвалено 16.05.2023 року шляхом прийняття Верховним Судом постанови.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 17 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Сацик Р.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції необгрунтовано та безпідставно були відхилені доводи позивачки щодо переривання строку позовної давності в силу ч. 2 та ч. 3 ст. 264 ЦК України, щодо позовної вимоги про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку. Лише з 16 травня 2023 року строк позовної давності щодо вказаної вимоги розпочався заново.
Вказує на помилковість висновків суду про те, що 22.06.2017 року позивач повинна була дізнатися про можливе порушення права, оскільки факт реєстрації права власності позивача на частину будинку не свідчить про її обізнаність про існування договору дарування земельної ділянки. До того ж висновок суду першої інстанції щодо початку відліку строку позовної давності з 22 червня 2017 року, тобто з моменту реєстрації права власності на частину житлового будинку, суперечить положенню ч. 1 ст. 261 ЦК України.
При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, судом не враховані законодавчі зміни щодо обчислення строку позовної давності, які пов`язані із введенням на всі території України карантину, а в подальшому у зв`язку з веденням на всій території України воєнного стану.
Зауважує, що у даній справі встановлено, що позивачка, будучи власником 54/100 частин житлового будинку, позбавлена права власності на частину земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок. Зазначене свідчить про очевидне та суттєве порушення прав позивачки на земельну ділянку, позбавлення права позивачки у повній мірі використовувати правомочності власника частини житлового будинку, обслуговувати та підтримувати належний стан житлового будинку, що є неприпустимим.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Сацик Р.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
ОСОБА_2 та його представник - адвокат - Чорний О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позову є обгрунтовані, однак позивач звернулася з позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Так, судом встановлено, що рішенням народних депутатів 2-ої сесії 22-го скликання Гребенівської сільської ради від 16 вересня 1994 року ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,14 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території с. Гребені Кагарлицького району Київської області.
На підставі зазначеного рішення 24 травня 1997 року ОСОБА_3 виданий державний акт про право власності серії І-КВ № 02070 на земельну ділянку площею 0,1400 га для будівництва і обслуговування житлового будинку.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року у справі № 2-495/12 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Поділено будинок в натурі з припиненням права спільної сумісної власності. Зокрема, виділено в натурі ОСОБА_1 54/100 частини домоволодіння, а ОСОБА_3 46/100 частин домоволодіння. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 9 674,00 грн компенсації за перевищення ідеальної частки при поділі будинку.
22 червня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на обєкт нерухомого майна 54/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .
На підставі договору дарування від 07 лютого 2015 року ОСОБА_3 подарував земельну ділянку, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, ОСОБА_2 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: с. Гребені Кагарлицького району Київської області.
У вересні 2020 року ОСОБА_1  зверталася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 54/100 частини земельної ділянки площею 0,14 га, що становить площу 0,0756 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 14 листопада 2020 року у справі № 368/922/20 замінено неналежного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 
Кагарлицький районний суд Київської області у справі № 368/922/20  рішенням від 28 травня 2021 року в задоволенні позову відмовив.
Київський апеляційний суд постановою від 09 грудня 2021 року у справі № 368/922/20 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року залишив без змін.
Постановою Верховного Суду від 16 травня 2023 року у справі № 368/922/20  касаційну скаргу ОСОБА_1  залишено без задоволення. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року залишити без змін.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки суд першої інстанції виходили з того, що позивачка, не заявляючи вимоги про визнання недійсним договору дарування від 07 лютого 2015 року, просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки. Оскільки позивачка, доводячи своє право на земельну ділянку, яка перебуває у власності відповідача на підставі договору дарування, не заявляла вимог про визнання недійсним цього правочину, суди дійшли висновку про відмову в задоволенні позову.
Врахувавши мотиви відмови в задоволенні позову, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом в якому просить визнати недійсним договір дарування, скасувати реєстрацію права власності за відповідачем на спірну земельну ділянку, скасувати запис про право власності відповідача на земельну ділянку та визнати за нею право власності на 54/100 частин спірної земельної ділянки.
Звернувшись до суду із позовом позивач посилалася на те, що рішенням суду від 12 лютого 2014 року їй виділено у власність 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , тому вона набула і право власності на 54/100 частин земельної ділянки за цією адресою із урахуванням положень частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, а тому оспореним договором дарування земельної ділянки з кадастровим номером 3222282801:02:328:0008 порушені її права, як власника 54/100 частин житлового будинку та земельної ділянки, що є підставою для визнання оспореного договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем та визнання за нею права власності на 54/100 частин земельної ділянки.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.
За змістом ч. 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). 
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оскільки позивач ОСОБА_1 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року на була право власності на 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , відтак вона набула і право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок (54/100 частини). 
Земельна ділянка з кадастровим номером 3222282801:02:328:0008, площею 0,1400 га, по АДРЕСА_1  була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а тому укладення договору дарування на всю земельну ділянку, співвласником якої є і ОСОБА_1 , безпосередньо впливає та порушує її права. 
Отже, колегія суддів вважає, що договір дарування від 07 лютого 2015 року земельної ділянки площею 0,1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення вимог ст.ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.
Крім того, відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з серпня 1962 року і по дату смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з Державним актом на право власності на землю Серії І-КВ № 027070 від 24 травня 1997 року ОСОБА_3 став власником земельної ділянки загальною площею 0,1400 га - 24 травня 1997 року. Державний акт виданий на підставі рішення Гребенівської сільської ради народних депутатів від 16 вересня 1994 року, згідно з яким ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,1400 га для обслуговування будівель і споруд.
Згідно з Державним актом на право власності на землю Серії І-КВ № 027070 від 24.05.1997 року ОСОБА_3 став власником земельної ділянки загальною площею 0,1400 га - 24.05.1997 року. Державний акт виданий на підставі рішення Гребенівської сільської ради народних депутатів від 16.09.1994 року, згідно з яким ОСОБА_3 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,1400 га для обслуговування будівель і споруд.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-ІІІ (далі - СК України) який набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них: Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 (який втратив чинність з 01.01.2004 року, проте був чинний на час набуття ОСОБА_3 права власності на землю площею 0,1400 га - 24.05.1997 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Таким чином, відповідно до статті 22 КпШС та статті 16 Закону України «Про власність», які діяли на час набуття майна подружжям - 24.05.1997 pоку, майно, в даному випадку земельна ділянка площею 0,1400 га, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Аналогічна позиція щодо застосувань положень Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 р. щодо набутого майна подружжя до 01.01.2004 року викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 Р. у Справі № 711/2302/18.
Слід також зазначити, що Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 (який був чинний на час набуття ОСОБА_3 права власності на землю площею 0,1400 га - 24.05.1997 р.) не містив будь-яких визначень терміну «приватизація» та застережень з цього приводу стосовно спільної сумісної власності подружжя.
Рішення Гребенівської сільської ради від 16.09.1994 року, на підставі якого видано відповідачу Державний акт на право власності на землю Серії І-КВ № 027070 від 24.05.1997 року, на адвокатські запити позивача Архівним відділом Обухівської РДА надано не було, пославшись на його відсутність. Отже визначити правову природу набуття права власності ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,1400 га не вбачається за можливим.
Отже земельна ділянка загальною площею 0,1400 га є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові і дружині в рівних частках з моменту виникнення такого права власності, хоча і оформлено на одного з подружжя. За таких обставин відчуження належної позивачці частки у земельній ділянці без її згоди порушує її право як співвласника цього майна.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України від 16 січня 2003 року № 435-1V майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже земельна ділянка площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Норми статті 65 СК України передбачають, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя; дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Згідно з вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Як вбачається з договору дарування від 07 лютого 2015 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 (відповідач) всю земельну ділянку площею 0,1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008.
Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговим Євгенієм Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 66.
Проте даний договір не містить обов`язкової, у даному випадку, згоди ОСОБА_1 на таке дарування.
Отже, оскільки ОСОБА_1 не надавала згоду на укладення ОСОБА_3 договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, яке є спільною сумісною власністю подружжя, зміст оспорюваного позивачкою договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року суперечить положенням статті 65 Сімейного кодексу України, порушує вимоги частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, а тому відповідно до частини першої статті 215 ЦК України існують підстави для визнання недійсними договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання недійсним договору дарування.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» держава гарантує об`єктивність, достовірність та повноту відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи  до  Державного  реєстру прав вносяться на підставі  прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У  разі  скасування  на підставі рішення суду рішення про державну  реєстрацію  прав  до  Державного  реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Встановлено, що відповідач зареєструвала право власності на земельну ділянку на підставі договору дарування, який визнано недійсним, тому наявні правові підстави для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку та скасування запису № 8650690 від 07 лютого 2015 року про право власності відповідача на спірну земельну ділянку, що опосередковує відновлення становища, яке існувало до порушення.
За встановлених у справі обставин задоволення зазначених вимог позову є ефективним способом відновлення прав позивачки як співвласника земельної діялянки, оскільки є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення на підставі судового рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права власності відповідача на спірну земельну ділянку.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Оскільки ОСОБА_1 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року набула право власності на 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , внаслідок чого має право на визнання за нею права власності на 54/100 частин земельної ділянки з кадастровим номером 3222282801:02:328:0008, яка є необхідною для обслуговування належної їй частини житлового будинку.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про обгрунтованість та доведеність позовних вимог.
Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції заявив про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що оскільки позивач зареєструвала право власності на нерухоме майно 22 червня 2017 року, то саме з вказаної дати вона стала власником частини будинку, що знаходиться на спірній земельній ділянці, відповідно 22 червня 2017 року вона дізналася про можливе порушення свого права і саме з цього дня слід відраховувати перебіг позовної давності, тоді як з позовом звернулася 29 листопада 2023 року. Про наявність договору дарування ОСОБА_1 дізналася ще до 04 листопада 2020 року, тому строк позовної давності пропущено у будь-якому випадку.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустила строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови в задоволенні.
Колегія суддів вважає такий висновок помилковим з огляду на наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Встановлено, що ОСОБА_1 про наявність договору дарування земельної ділянки від 07 лютого 2025 року дізналася під час розгляду справи № 368/922/20 у листопаді 2020 року.
З даним позовом ОСОБА_1 звернулася 01 грудня 2023 року.
Враховуючи, що із березня 2020 року до червня 2023 року з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 було запроваджено карантин, під час дії якого строки позовної давності були продовжені на строк дії карантину (див. пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України); у лютому 2022 року в Україні введено воєнний стан і на час звернення позивача із розглядуваним позовом до суду, тобто 01 грудня 2023 року, перебіг позовної давності було зупинено (див. пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), ОСОБА_1 строк позовної давності при зверненні із позовом у розглядуваній справі не пропущено.
Зазначеного суд першої інстанції не урахував, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 11 636,08 грн.
Окрім цього, позивачем заявлено до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції - 18 500 грн та в суді апеляційної інстанції - 8 000 грн.
Матеріалами справи підтверджено, що представником ОСОБА_1 - адвокатом Сациком Р.В. надавалася професійна правнича допомога в суді першої та апеляційної інстанцій.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1-4 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подані такі докази: договір про надання правової допомоги № 995 від 07 липня 2023 року; додаткову угоду від 01 січня 2024 року до договору про надання правової допомоги; акт про надану правову допомогу № 3 від 09 червня 2025 року на суму 8 000 грн. (підготовка та складання апеляційної скарги на рішення); квитанцію № 3178209 від 09 червня 2025 року; акт про правову допомогу № 1 від 29 листопада 2023 року  на суму 18 500 грн. (консультація клієнта - 500 грн., вивчення матеріалів справи, з`ясування обставин справи, підготовка правової позиції та тактика захисту - 2000 грн., адвокатські запити - 6000 грн., підготовка та складання позовної заяви - 8000 грн., підготовка клопотання - 2000 грн.)
Таким чином, позивачем доведено понесення витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій, які підлягають відшкодуванню.
Частиною 5 та 6 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16.
У справі № 910/906/18 Верховний Суд погодився з наявністю підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, оскільки їх розмір був обґрунтований, а відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до даної справи.
Оскільки від відповідача не надійшло заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд вважає заявлений розмір розумним та обґрунтованим, підстави для його зменшення в апеляційного суду відсутні.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 26 500 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну представника ОСОБА_1 адвоката Сацика Романа Васильовича - задовольнити.
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 17 березня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговий Євгеній Васильович, про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року загальною площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, розташованої в с. Гребені Кагарлицького району Київської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговим Євгенієм Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 66.
Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, розташованої в с. Гребені Обухівського (бувшого Кагарлицького) району Київської області.
Скасувати запис № 8650690 від 07.02.2015 14:07:05 про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 54/100 частин земельної ділянки площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 11 636,08 грн. та витрати на правову допомогу, надану в суді першої та апеляційної інстанціях у розмірі 26 500 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 24 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: