ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 219/2095/22
провадження № 51-5289 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника (в режимі відеоконференції)       ОСОБА_6 ,
розглянув у спеціальному відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 22022050000004716 від 15 вересня 2022 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Вуглегірська Донецької області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_7 , на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 13 травня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 13 травня 2024 року 
ОСОБА_7 було засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього належного їй майна на користь держави, та позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, пов`язаних з наданням публічних послуг, виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 15 років.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обраховувати з моменту виконання вироку, тобто з дня фактичного її затримання.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_7 було визнано винуватою у веденні колабораційної діяльності, а саме в добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора (ч. 5 ст. 111-1 КК України), з огляду на таке.
Починаючи з травня 2022 року, російською федерацією було тимчасово окуповано територію м. Світлодарська Донецької області.
Водночас представники рф на тимчасово окупованій території м. Світлодарська Донецької області з метою інтеграції та подальшого незаконного включення захопленої частини суверенної держави Україна до складу рф:
- створили підпорядковану, керовану та фінансовану рф окупаційну адміністрацію, у яку входили органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованою територією України;
- узурпували виконання владних функцій держави на тимчасово окупованій території м. Світлодарська Бахмутського району Донецької області;
- здійснювали підбір кадрів для зайняття посад у незаконних самопроголошених органах, у тому числі з-поміж громадян України, які на той час перебували на вказаній тимчасово окупованій території.
Так, у кінці травня 2022 року представниками держави-агресора на тимчасово окупованій території м. Світлодарська Донецької області, серед іншого, організовано роботу, не передбачену законодавством України, так званої «администрации г. Светлодарск Донецкой народной республики», на яку незаконно покладено здійснення функцій, властивих міській раді України.
Отже, з огляду на зазначене в громадянки України ОСОБА_7 , яка була обізнаною про факт ведення рф агресивної війни проти України та невизнання вказаною державою поширення державного суверенітету України на тимчасово окупованих її територіях, з мотивів непогодження з політикою чинної влади в Україні та підтримки входження тимчасово окупованих територій України до складу рф, виник умисел на співпрацю з представниками держави-агресора.
У кінці травня 2022 року (більш точної дати не встановлено) громадянка України ОСОБА_7 , перебуваючи на тимчасово окупованій території, а саме в м. Світлодарську Бахмутського району Донецької області, діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел, з метою встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України, підтримки рішень і дій держави-агресора, збройних формувань, окупаційної адміністрації держави-агресора, співпраці з державою-агресором, збройними формуваннями та окупаційною адміністрацією, надала згоду й добровільно була призначена тимчасово виконувачем обов`язків так званого управляючого справами «администрации г. Светлодарска Донецкой народной республики», створеної на тимчасово окупованій території окупаційною адміністрацією рф.
Отже, громадянка України ОСОБА_7 у період часу з кінця травня 2022 року (більш точної дати не встановлено) до теперішнього часу, перебуваючи на вказаній посаді, виконує організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські функції у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації рф, а саме в так званій «администрации г. Светлодарск Донецкой народной республики» в окупованому м. Світлодарську Бахмутського району Донецької області.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. 
На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що під час судових розглядів у судах попередніх інстанцій ОСОБА_7 було обмежено в доступі до правосуддя, оскільки:
- у матеріалах справи відсутні дані про те, що обвинувачену було достатньою мірою проінформовано, що стосовно неї відкрито кримінальне провадження та здійснюється судовий розгляд;
- у справі також відсутні відомості про те, що обвинувачена недвозначно відмовилася від свого права брати участь у слуханні справи;
- на тимчасово окупованій території не розповсюджується газета «Урядовий кур`єр» та обмежений доступ до офіційних вебсайтів державних установ України;
- сторона обвинувачення не установила в ОСОБА_7 наявності інших альтернативних засобів зв`язку (електронна пошта, соціальні мережі тощо).
Водночас захисник стверджує, що ОСОБА_7 не є фахівцем у галузі права, не повинна бути обізнаною про наявність у змісті КК України ст. 111-1, не змогла самостійно обрати спосіб захисту своїх прав й особисто поспілкуватися із захисником з метою узгодження правової позиції та лінії захисту, що, на його думку, свідчить про порушення її права на захист.
Крім того, мотивуючи свою вимогу щодо закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, захисник зазначає, що: 
- свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не володіють відомостями про те, що обвинувачена вчинила інкримінований їй злочин виключно з власних переконань, а не під тиском окупаційної влади;
- у справі відсутні докази на підтвердження добровільності вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину, а також щодо події кримінального правопорушення, її вини та наявності в діях прямого умислу;
- установлені судами факти перебування обвинуваченої в залах, де проводилися збори або конференції, та зображення з представниками окупаційної влади                 не є доказами її вини;
- у матеріалах справи відсутні будь-які документи, видані за підписом обвинуваченої, наказ на призначення її на посаду тощо.
Таким чином, захисник уважає, що оскаржувані судові рішення в частині доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення ґрунтуються лише на припущеннях, при цьому суди попередніх інстанцій не зіставили з іншими доказами посилання сторони захисту на недоведеність події злочину, а також не навели мотивів, чому вони не взяли до уваги позицію захисника.
На касаційну скаргу захисника заперечень від учасників касаційного провадження не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстави, зазначеної у п. 1 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 цього Кодексу.
Положеннями ч. 1 ст. 412 КПК України встановлено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод утверджує наявність у кожного, хто перебуває під юрисдикцією Держави - Договірної Сторони Конвенції, права на справедливий суд.
Елемент «справедливості» складається з імпліцитних прав, до яких належить й право на усне слухання та особисту присутність обвинуваченого під час розгляду судом кримінального провадження щодо нього.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 14 червня 2001 року (заява № 20491/92) у справі «Medenica v. Switzerland» указав, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені згаданою вище Конвенцією.
Ключове значення в цьому разі відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, водночас неясна та неофіційна інформація є недостатньою (п. 99 рішення від 01 березня 2006 року (заява № 56581/00) у справі «Sejdovic v. Italy»). У п. 98 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що питання, яке слід вирішити в цій справі, полягає в тому, чи можна за відсутністю офіційного повідомлення про справу вважати заявника достатньою мірою проінформованим про те, що він був притягнутий до кримінальної відповідальності та відбудеться судовий розгляд його справи, щоб він мав можливість вирішити: відмовитися від свого права брати участь у слуханні справи чи ухилитися від правосуддя.
Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 644/5100/17.
Судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого «in absentia», крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого (ч. 3 ст. 323 КПК України).
Процедури «in absentia» неминуче припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав підсудного, який відсутній в залі судового засідання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 135 КПК України особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.
Частиною 8 цієї статті визначено, що повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами 1, 2, 4-7 цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора.
За статтею 323 КПК України повістки про виклик обвинуваченого в разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження відповідно до положень ст. 297-5 цього Кодексу                                   та на офіційному вебсайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження                              та на офіційному вебсайті суду обвинувачений уважається належним чином ознайомленим з її змістом.
За таких обставин до початку судового розгляду в судовому засіданні за відсутності обвинуваченого («in absentia») суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був у встановленому КПК України порядку викликаний для участі в судовому розгляді із зазначенням, зокрема, часу, дня, місяця, року та місця слухань шляхом: 
- направлення повістки про виклик до суду за останнім відомим місцем його проживання чи перебування;
- викладення інформації про такі повістки в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті суду.
Проте вказаних вимог закону під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції дотримано не було.
Так, за приписами ч. 1 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.
Тобто з огляду на зазначені вище положення процесуального закону, визначені статтями 135, 323 КПК України, обов`язок та порядок повідомлення обвинуваченого під час спеціального судового провадження також покладений і на суд апеляційної інстанції, який відповідно до положень процесуального закону фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність наданої оцінки доказам і встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції.
Однак, як видно з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 у порядку спеціального судового провадження, ужив заходів лише щодо направлення їй повідомлення про дату, час і місце апеляційного розгляду за останнім відомим місцем її проживання чи перебування (яке є тимчасово окупованій території), разом з тим будь-яких дій, спрямованих на висвітлення цієї інформації в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті суду, не здійснив, унаслідок чого не дотримався наведених вище положень КПК України, а також практики ЄСПЛ і Верховного Суду в цій частині.
Указане, на переконання колегії суддів, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки могло перешкодити суду апеляційної інстанції постановити законне та обґрунтоване рішення.  
За таких обставин Верховний Суд не бачить підстав для перевірки доводів касаційної скарги захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушення права засудженої ОСОБА_7 на захист, оскільки зазначені питання можуть бути вирішені лише після усунення згаданих вище істотних порушень вимог КПК України.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 436, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого цей суд з використанням усіх процесуальних можливостей, керуючись вимогами процесуального закону, повинен усунути встановлені Судом недоліки та ухвалити законне, обґрунтоване й умотивоване рішення.
Керуючись статтями 412, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_7 , задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                       ОСОБА_3