ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/1883/25	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»
на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025, суддя суду першої інстанції Бездоля Ю.С., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 04.09.2025
по справі №916/1883/25
за позовом: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ»
про стягнення 107 153,92 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.
Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» про стягнення 107 153,92 грн, з яких: 73 334,20 грн основного боргу, 15 575,85 грн пені, 4 545,51 грн 3% річних та 13 698,36 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» взятих на себе зобов`язань за договором оренди нерухомого майна №ДФ-238 від 06.04.2010 (обліковий номер 209840910067), що належить до державної власності (в редакції договору №1 від 31.03.2021 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010) щодо повної та своєчасної сплати орендної плати у період з 01.06.2022 по 04.01.2024.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 у задоволенні позову Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) - відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що протягом заявленого періоду прострочення виконання ТОВ «ДІ МАРЕ» зобов`язань із внесення орендної плати була чинною та нескасованою заборона вільного доступу на територію Одеського морського вокзалу, що має наслідком неможливість використання розташованого в його межах нерухомого майна, тому у даному випадку підлягають застосуванню положення приписів частини 6 статті 762 ЦК України та звільнення ТОВ «ДІ МАРЕ» від внесення орендної плати протягом червня 2022 року – січня 2024 року, так само як і від заявлених до стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних, як похідних вимог.

Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 по справі №916/1883/25.
Апелянт зазначає, що Відповідач отримував перепустки для своїх співробітників в принаймні наступні дати 06.04.2023, 19.04.2023, 29.09.2023, що спростовує факт відсутності доступу у Орендаря до орендованого приміщення з незалежних від нього причин.
На думку позивача, Факт отримання перепусток Орендарем для вивезення свого майна, спростовує факт недопущення Орендаря до приміщень/знаходження в них.
Позивач вказує, що оскаржуване рішення не містить оцінки наведених Адміністрацією аргументів щодо фактичного користування Орендарем орендованими приміщеннями, знаходження/зберігання в них майна Орендаря, відсутності звернень щодо припинення орендних відносин та повернення майна з оренди.
Апелянт зазначив, що він не повинен нести збитки у вигляді неотриманої орендної плати у разі прийняття Орендарем рішення не проваджувати свою діяльність на орендованому майні.
На думку апелянта, суд першої інстанції неправомірно застосував ч. 6 ст. 762 ЦК України, а не норми спеціального законодавства щодо звільнення від орендної плати саме у зв`язку з обставинами введення воєнного стану.
Позивач вказав, що з лютого 2022 року по грудень 2023 року (півтора року) ТОВ «ДІ МАРЕ» ігнорувало факт невиконання своїх обов`язків відповідно до Договору, не зверталося до Адміністрації щодо неможливості виконання своїх зобов`язань, та не вчиняло жодних дій, спрямованих на відновлення виконання своїх обов`язків.
Апелянт посилається на те, що зі змісту судового рішення не вбачається, які встановлені судом обставини дали йому змогу дійти до висновку про об`єктивну неможливість Відповідачем використовувати передане в оренду майно, в той час коли в орендованому приміщенні знаходились/зберігалися речі кафе-бару, товарів Відповідача та майно Адміністрації не поверталося.
Крім того, апелянт вказав, що рішенням Господарського суду Одеської області від 19.08.2025 по справі № 916/2241/25 було задоволено позов Адміністрації до ТОВ «ДІ МАРЕ» з аналогічним предметом спору.
Апелянт зазначив, що весь час орендоване майно перебувало у користуванні Відповідача, в ньому знаходилось його майно, натомість Відповідач фактично самоусунувся від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором, і намагається уникнути відповідальності за таке невиконання. Увесь цей час Адміністрація сумлінно виконувала взяті на себе Договором зобов`язання, забезпечувала приміщення та обладнання Відповідача електроенергією для підтримання їх в належному стані, заходами пожежної безпеки та сподівалося на добросовісну поведінку зі сторони позивача.
Керуючись викладеним вище, позивач просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 у справі №916/1883/25 повністю та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/1883/25  було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2025.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/1883/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 по справі №916/1883/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/1883/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріли справи №916/1883/25.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 по справі №916/1883/25; розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 по справі №916/1883/25 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 27.10.2025.
Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 06.10.2025, якою відкрито апеляційне провадження у справі №916/1883/25, була отримана в електронному кабінеті позивачем - 06.10.2025, відповідачем 06.10.2025.
Тобто учасники справи вважаються повідомленими належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом.
06.04.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газімпекс» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ») (орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №ДФ 238, який також був погоджений балансоутримувачем - Державним підприємством “Одеський морський торговельний порт”.
Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: відкритий майданчик на території Одеського морського вокзалу (інв.№073014) (далі - майно), загальною площею 35,0 кв.м, який розміщений за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6, що перебуває на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт» (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, що була проведена СПД Стефанович І.О. станом на 15 січня 2010 та становить: 55225 грн.
Згідно з п.1.2 договору майно передається в оренду з метою: розміщення кафе-бару, що здійснює продаж товарів підакцизної групи.
За п.2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.
Відповідно до п.2.5 договору орендоване нерухоме майно залишається на балансі Балансоутримувача із зазначенням того, що цей об`єкт є орендованим.
Згідно з п.3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами) та п.19 Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна, який затверджено наказом Фонду державного майна України від 16.05.2007 №768, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.06.2007 за №604/13871 і становить без ПДВ за пропозицією орендаря як єдиного заявника - 700 грн. 
За п.3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Відповідно до п.3.5 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 12-го числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж; одночасно копія платіжного доручення на перерахування орендної плати до державного бюджету 70% надсилається орендарем орендодавцеві та балансоутримувачу.
Згідно з п.3.6 договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.5 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
За п.10.1 договору цей договір укладено терміном на 2 роки 11 місяців.
Відповідно до п.10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу, уповноваженому управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.
Згідно з п.10.6 договору чинність договору припиняється внаслідок, зокрема, достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду.
Відповідно до п.10.9 договору майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та орендодавцем акта приймання-передавання; обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.
06.04.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газімпекс» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ») (орендар) складено та підписано акт приймання-передачі державного майна, що перебуває на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт», до договору оренди від 06.04.2010.
10.04.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газімпекс» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ») (орендар) був укладений договір ДФ238/1 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 (обліковий номер договору №209840910067) нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до п.1 якого продовжено строк дій договору до 06.02.2016 включно.
27.08.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (орендар), яке є правонаступником ТОВ «Газімпекс», був укладений договір ДФ238/2 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 (обліковий номер договору №209840910067) нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого сторони виклали преамбулу договору від 06.04.2010 та реквізити сторін у новій редакції у зв`язку із тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» стало правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Газімпекс».
13.06.2013 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (орендар) був укладений договір ДФ238/3 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 (обліковий номер договору №209840910067) нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого сторони внесли зміни у пункті 1.1 Розділу І договору оренди слова “….що перебуває на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт» (балансоутримувач) замінити словами: “що перебуває на балансі ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація є правонаступником ДП «Одеський морський торговельний порт»)...”.
13.06.2013 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (орендар) був укладений договір ДФ238/4 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 (обліковий номер договору №209840910067) нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого, зокрема, продовжено термін дії договору до 05.01.2016 включно.
06.12.2018 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (орендар) був укладений договір ДФ238/6 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 (обліковий номер договору №209840910067) нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого, зокрема, продовжено термін дії договору до 05.02.2019 включно.
28.12.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (орендар) був укладений договір ДФ238/9 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 (обліковий номер договору №209840910067) нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого, зокрема, продовжено термін дії договору до 05.12.2020 включно.
21.09.2020 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (орендар) був укладений договір ДФ238/8 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 (обліковий номер договору №209840910067) нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого у пункті 1.1 розділу 1 договору оренди слова “...що перебуває на балансі Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Головного Представництва Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - балансоутримувач) замінено словами “… що перебуває на балансі Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) (далі - Балансоутримувач)...”.
01.12.2020 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (орендар) був укладений договір ДФ238/11 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 (обліковий номер договору №209840910067) нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого:
- викладено п.1.1 договору у такій редакції: орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: відкритий майданчик на території Одеського морського вокзалу (інв.№073014), загальною площею 41,65 кв.м (далі - майно), який розміщений за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6 та перебуває на балансі Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, що була проведена ТОВ «СІНЕРГІЯ ІНВЕСТ» станом на 30.06.2020 і становить: 167300 грн.;
- викладено п.3.1 договору у такій редакції: орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995 №786 (зі змінами та доповненнями) і становить без урахування ПДВ за базовий місяць розрахунку липень 2020 року: 2304,92 грн.;
01.12.2020 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (орендар) складено та підписано акт приймання-передачі державного майна, що перебуває на балансі Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) до договору від 01.12.2020 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010; у п.2 акту визначено, що майно передається в оренду з метою: розміщення кафе-бару, що здійснює продаж товарів підакцизної групи.
31.03.2021 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ МАРЕ» (орендар, відповідач) та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) (балансоутримувач, позивач) був укладений договір №1 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 (обліковий номер договору №209840910067) нерухомого майна, що належить до державної власності, виклавши його у новій редакції.
Відповідно до розділу І договору оренди - Змінювані умови договору (далі - умови):
- інформація про об`єкт оренди: відкритий майданчик на території Одеського морського вокзалу інв.№073014, загальною площею 41,65 кв.м, за адресою м. Одеса, вул. Приморська, буд. 6, що перебуває на балансі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) (п.4.1 умов);
- ринкова (оціночна) вартість: 167300 грн. (п.6.1 умов);
- майно може бути використане орендарем за будь-яким цільовим призначенням на розсуд орендаря (п.7.1 умов);
- місячна орендна плата, визначена за результатами проведення аукціону: сума, гривень, без податку на додану вартість: 12100 грн. (п.9.1 умов);
- строк дії договору: 3 роки, який діє з 05.12.2020 до 04.12.2023 (але не довше ніж до моменту, визначеного у п.14 цього договору) (п.12.1 умов);
- додаткові умови: майно вважається повернутим з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення з оренди); сторони зобов`язані підписати акт приймання-передачі (повернення з оренди) протягом трьох робочих днів з дня затвердження концесієдавцем протоколу конкурсної комісії, яким оформлено висновок щодо визначення найкращих умов здійснення концесії; у разі не підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення з оренди), об`єкт оренди вважається повернутим балансоутримувачу з дня затвердження концесієдавцем протоколу конкурсної комісії, яким оформлено висновок щодо визначення найкращих умов здійснення концесії, що передбачає надання концесіонеру з метою виконання умов концесійного договору об`єктів права державної власності, щодо якого укладено договір оренди; у разі припинення (розірвання) договору оренди державного нерухомого майна орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі (повернення з оренди) включно; у разі не підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендар сплачує орендну плату до дня затвердження концесієдавцем протоколу конкурної комісії, яким оформлено висновок щодо визначення найкращих умов здійснення концесії, що передбачає надання концесіонеру з метою виконання умов концесійного договору об`єктів права державної власності, щодо якого укладено договір оренди; припинення (розірвання) договору оренди державного нерухомого майна не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу (п.14 умов);
- співвідношення розподілу орендної плати станом на дату укладання договору: балансоутримувачу 30 відсотків суми орендної плати; державному бюджету 70 відсотків суми орендної плати (п.16 умов).
Згідно з розділом ІІ договору - Незмінювані умови договору (договір):
- орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна, який було підписано 06.04.2010 відповідно з договором оренди від 06.04.2010 №209840910067; акт приймання-передачі підписується протягом 10 робочих днів з дати припинення договору з попереднім орендарем відповідно до Порядку; акт приймання-передачі майна в оренду та акт повернення майна з оренди складаються за формою, що розробляється Фондом державного майна і оприлюднюється на його офіційному веб-сайті (п.2.1 договору);
- орендна плата становить суму, визначену у пункті 9 умов; нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством; орендар сплачує орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 16 умов (або в іншому співвідношенні, визначеному законодавством), щомісяця: до 15 числа поточного місяця оренди - для орендарів, які отримали майно в оренду за результатами аукціону (п.п. 3.1, 3.3 договору);
- орендар сплачує орендну плату на підставі рахунків балансоутримувача; балансоутримувач виставляє рахунок на загальну суму орендної плати із зазначенням частини орендної плати, яка сплачується на рахунок балансоутримувача, і частини орендної плати, яка сплачується до державного бюджету; податок на додану вартість нараховується на загальну суму орендної плати; орендар сплачує балансоутримувачу належну йому частину орендної плати разом із податком на додану вартість, нарахованим на загальну суму орендної плати; балансоутримувач надсилає орендарю рахунок не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати платежу; протягом п`яти робочих днів після закінчення поточного місяця оренди балансоутримувач передає орендарю акт виконаних робіт на надання орендних послуг разом із податковою накладною за умови реєстрації орендаря платником податку на додану вартість (п.3.4 договору);
- орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується орендодавцем (в частині, належній державному бюджету) та/або балансоутримувачем (в частині, належній балансоутримувачу); орендодавець і балансоутримувач можуть за домовленістю звернутися із позовом про стягнення орендної плати та інших платежів за цим договором, за якими у орендаря є заборгованість, в інтересах відповідної сторони цього договору; сторона, в інтересах якої подається позов, може компенсувати іншій стороні судові і інші витрати, пов`язані з поданням позову (п.3.7 договору);
- на суму заборгованості орендаря із сплати орендної плати нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати; припинення договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи пеню та неустойку (за наявності) (п.п. 3.8, 3.10 договору).
- у разі припинення договору орендар зобов`язаний, зокрема, сплатити орендну плату, нараховану до дати, що передує даті повернення майна з оренди, пеню (за наявності), сплатити балансоутримувачу платежі за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, нараховану до дати, що передує даті повернення майна з оренди; протягом трьох робочих днів з моменту припинення цього договору балансоутримувач зобов`язаний оглянути майно і зафіксувати його поточний стан, а також стан розрахунків за цим договором і за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю в акті повернення з оренди орендованого майна; балансоутримувач складає акт повернення з оренди орендованого майна у трьох оригінальних примірниках і надає підписані балансоутримувачем примірники орендарю; орендар зобов`язаний: підписати три примірники акта повернення з оренди орендованого майна не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з моменту їх отримання від балансоутримувача і одночасно повернути балансоутримувачу два примірники підписаних орендарем актів разом із ключами від об`єкта оренди (у разі, коли доступ до об`єкта оренди забезпечується ключами); звільнити майно одночасно із поверненням підписаних орендарем актів; не пізніше ніж на четвертий робочий день після припинення договору балапсоутримувач зобов`язаний надати орендодавцю примірник підписаного акта повернення з оренди орендованого майна або письмово повідомити орендодавцю про відмову орендаря від підписання акта та/або створення перешкод орендарем у доступі до орендованого майна з метою його огляду, та/або про неповернення підписаних орендарем примірників акта; майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання балансоутримувачем та орендарем акта повернення з оренди орендованого майна; якщо орендар не повертає майно після отримання від балансоутримувача примірників акта повернення з оренди орендованого майна, орендар сплачує до державного бюджету неустойку у розмірі подвійної орендної плати за кожний день користування майном після дати припинення цього договору (п.4.1, 4.2, 4.3, 4.4 договору)
- за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором; орендодавець не відповідає за зобов`язаннями орендаря; орендар не відповідає за зобов`язаннями орендодавця, якщо інше не передбачено цим договором; орендар відповідає за своїми зобов`язаннями і за зобов`язаннями, за якими він є правонаступником, виключно власним майном; стягнення за цими зобов`язаннями не може бути звернене на орендоване державне майно; спори, які виникають за цим договором або в зв`язку з ним, не вирішені шляхом переговорів, вирішуються в судовому порядку; стягнення заборгованості з орендної плати, пені та неустойки (за наявності), передбачених цим договором, може здійснюватися на підставі рішення суду; стягнення заборгованості з оплати орендної плати відповідно до частини шостої статті 17 Закону може здійснюватися в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (п.п. 11.1-11.4 договору);
- договір може бути достроково припинений на вимогу орендодавця, якщо орендар: допустив прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців або сумарна заборгованість з орендної плати більша, ніж плата за три місяці; перешкоджає співробітникам орендодавця та/або балансоутримувача здійснювати контроль за використанням майна, виконанням умов цього договору; порушує додаткові умови оренди, зазначені у пункті 14 Умов; відмовився внести зміни до цього договору у разі виникнення підстав, передбачених пунктом 3.7 цього договору (п.12.7 договору);
- цей договір може бути достроково припинений на вимогу орендаря, якщо: протягом одного місяця після підписання акта приймання-передачі орендар отримає докази істотної невідповідності об`єкта оренди інформації про нього, зазначеній в оголошенні або інформаційному повідомленні/інформації про об`єкт оренди, якщо договір укладено без проведення аукціону, або в акті приймання-передачі; або протягом двох місяців після підписання акта приймання-передачі орендар не матиме можливості використовувати об`єкт або приступити до виконання ремонтних робіт на об`єкті через відсутність на об`єкті можливості підключення до комунальних послуг, або відмови балансоутримувача укласти із орендарем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, або відмови постачальників відповідних комунальних послуг укласти із орендарем договори на постачання таких послуг протягом одного місяця з моменту звернення орендаря (за умови, що орендар звернувся до таких постачальників послуг не пізніше ніж протягом одного місяця після підписання акта приймання-передачі майна) (п.12.9 договору).
У претензії від 04.04.2023 позивач просив відповідача сплатити суму заборгованості за договором від 06.04.2010 у розмірі 41 787,32 грн. (основний борг, пеня, 3% річних та інфляційні втрати).
ТОВ «ДІ МАРЕ» листом від 19.12.2023 вих.№19-12/2023-1 звернулось до РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївських областях, в якому повідомило, що з початком повномасштабного вторгнення країни-агресора на територію України, товариство позбавлено можливості користуватись орендованим майном, розташованим за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6, яке знаходиться на балансі ОФ ДП «АМПУ», зокрема, за договором оренди від 06.04.2010 №209840910067, оскільки з 26.02.2022 прохід на територію Одеського МТП та морського вокзалу заборонений, зокрема, на підставі розпорядження оперативного угрупування військ Примор`я №619дск від 08.04.2022, бойового розпорядження військового коменданта міста Одеса №67/дск від 12.07.2022, у зв`язку з чим просив припинити дію договору оренди від 06.04.2010 №209840910067 та керуючись ч.6 ст. 762 ЦК України перерахувати суму нарахованої орендної плати з 26.02.2022, з урахуванням неможливості користування об`єктом оренди через обставини, за які орендар не відповідає.
05.01.2024 Наказом РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївських областях №14 “Щодо прийняття рішення про припинення договору оренди від 06.04.2010 №209840910067”, на підставі вимог ст. 24 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 03.10.2019 №157-IX, постанови КМУ “Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану” від 27.05.2022 №634 та враховуючи лист ТОВ «ДІ МАРЕ» від 19.12.2023, наказано, припинити чинність договору оренди №209840910067 від 06.04.2010 нерухомого державного майна, а саме: відкритий майданчик на території Одеського морського вокзалу інв.№073014, загальною площею 41,65 кв.м, за адресою м. Одеса, вул. Приморська, буд. 6, що перебуває на балансі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту).
В матеріалах справи наявні наступні документи (без підпису сторін):
- проект договору про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010 №209840910067 щодо припинення чинності вказаного договору з 15.01.2024;
- проект акту повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності; додаток до акта повернення, в якому зазначено, що заборгованість орендаря по сплаті балансоутримувачу складає: 10780,96 грн. пені та 72762,92 грн. частини орендної плати.
У листі від 31.05.2024 вих.№31/05 ТОВ «ДІ МАРЕ» повідомлено позивача, що наданий проект договору про розірвання договору оренди нерухомого майна не містить положень щодо списання неправомірно нарахованої заборгованості за орендною платою за період, за який не було можливості користуватися об`єктом через обставини непереборної сили, а також те, що у наданому проекті договору містяться суми про заборгованість, з якими товариство не погоджується, у зв`язку з чим повернуто відповідачу наданий проект договору про розірвання договору оренди нерухомого майна та акт повернення майна.
На виконання умов укладеного між сторонами договору від 06.04.2010, позивачем для здійснення відповідачем оплати, зокрема, у розмірі 30% орендних платежів, за період з 01.06.2022 по 04.01.2024 було сформовано рахунки на загальну суму 73334,20 грн. Також, позивачем за зазначений період було складено акти здачі-приймання робіт (наданих послуг), які не підписані з боку відповідача.
Також на підтвердження позовних вимог позивачем надано та матеріали справи містять:
- лист ТОВ «ДІ МАРЕ» від 01.04.2023 начальнику Загону охорони морського порту адміністрації Одеського морського порту, в якому заявлено прохання надати дозвіл на вивезення з території адміністрації Одеського морського порту 06.04.2023 вантажу, що належить підприємству (меблі, зонти);
- лист ТОВ «ДІ МАРЕ» від 28.09.2024 начальнику Загону охорони морського порту адміністрації Одеського морського порту, в якому заявлено прохання надати дозвіл на вивезення з території Одеського морського порту 29.09.2023 вантажу, що належить підприємству (меблі, холодильник, посуд, генератор);
- роздруківки з інформацією щодо надання перепусток працівникам ТОВ «ДІ МАРЕ» на територію порту 06.04.2023, 19.04.2023, 29.09.2023.
Неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нерухомого майна №ДФ-238 від 06.04.2010 (обліковий номер 209840910067), що належить до державної власності (в редакції договору №1 від 31.03.2021 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010) щодо повної та своєчасної сплати орендної плати у період з 01.06.2022 по 04.01.2024 стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом про стягнення 73334,20 грн. основного боргу, 15575,85 грн. пені, 4545,51 грн. 3% річних та 13698,36 грн. інфляційних втрат.

Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків, дійсним намірам сторін спору при укладенні оспорюваного договору, встановити фактичні правовідносини, які склалися між сторонами, і застосувати до цих правовідносин відповідні норми матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. 
Відповідно до ч. 2 ст. 759 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
За ч.1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Відповідно до ч. 1-2, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.
Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.
Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов?язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов?язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов?язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов?язку не встановлений або визначений моментом пред?явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов?язок у семиденний строк від дня пред?явлення вимоги, якщо обов?язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В силу вимог ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
За вимогами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов?язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Згідно зі ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.
Згідно зі ч.1 ст. 230 ГК України (який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин) штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.
У ч.6 ст. 231 ГК України (який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин) також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України (який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Постановою Кабінету Міністрів України “Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану” від 27 травня 2022 №634 установлено, що, зокрема: на період воєнного стану, але у будь-якому разі не довше ніж до 30 травня 2022 р., за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24 лютого 2022 р. або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 р. або раніше, звільняються від орендної плати орендарі, які використовують майно, розміщене на територіях Кіровоградської, Дніпропетровської, Житомирської, Одеської областей; Договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Норма щодо продовження договору, встановлена цим пунктом, не застосовується до договорів, щодо яких рішення про їх продовження прийнято на аукціоні і аукціон оголошено до дати набрання чинності цією постановою. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються; договори оренди державного та комунального майна в період воєнного стану можуть бути достроково припинені за заявою орендаря, поданою ним орендодавцю на адресу електронної пошти, зазначену в договорі оренди. Заява вважається належно поданою, якщо вона підписана уповноваженою особою орендаря, а її PDF-копія надіслана з електронної адреси орендаря, зазначеної в договорі оренди.
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: “баланс імовірностей” (balance of probabilities) або “перевага доказів” (preponderance of the evidence); “наявність чітких та переконливих доказів” (clear and convincing evidence); “поза розумним сумнівом” (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Салов проти України” від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Надточий проти України” від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Господарський суд зазначає, що предметом розгляду даної справи є стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди нерухомого майна №ДФ-238 від 06.04.2010 (обліковий номер 209840910067), що належить до державної власності (в редакції договору №1 від 31.03.2021 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010) у період з 01.06.2022 по 04.01.2024.
Так, відповідно до договору відповідач отримав в оренду об`єкт оренди: відкритий майданчик на території Одеського морського вокзалу інв.№073014, загальною площею 41,65 кв.м, за адресою м. Одеса, вул. Приморська, буд. 6, що перебуває на балансі Одеської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (Адміністрація Одеського морського порту). В акті-приймання передачі від 01.12.2020 визначено, що майно передається в оренду з метою: розміщення кафе-бару, що здійснює продаж товарів підакцизної групи.
Відповідно до частини 6 статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі № 910/7495/16 викладено правові висновки щодо застосування положень частини шостої статті 762 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду в пунктах 6.8-6.10 постанови від 08.05.2018 р. у справі № 910/7495/16 виклала наступні висновки щодо застосування частини 6 статті 762 ЦК України:
- наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає;
- обставини, зазначені у нормі частини 6 статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною 6 статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними;
- відсутність у частині 6 статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.
Верховним Судом у постанові від 12.04.2023 р. у справі № 910/14244/20 зазначено, що для застосування частини 6 статті 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.
Таким чином, при оцінці судом таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а обов`язком орендаря є доведення належними та допустимими доказами наявність тих обставин, на які він посилається, як на такі, що підтверджують факт неможливості використання ним орендованого майна з незалежних від нього причин.
Правова позиція стосовно застосування приписів частини 6 статті 762 ЦК України є сталою і послідовною та викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема: у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/8040/20, № 616/41/20, № 910/14244/20, № 911/1064/21.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 затверджено перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, до яких віднесено Державне підприємство «ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ».
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Верховною Радою України Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який в подальшому відповідними затвердженими Верховною Радою України Указами Президента України було продовжено. 
Відповідно до частини 3 статті 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Загальновідомим є факт того, що будівля Одеського морського вокзалу в силу свого стратегічного місцерозташування відноситься до об`єктів критичної інфраструктури, в силу введеного воєнного стану відносно якої запроваджено певні обмеження у використанні/відвідуванні. Аналогічні висновки апеляційного господарського суду наведені у постановах Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 у справі №916/3881/23 та від 16.12.2024 у справі №916/2712/24 (відповідно до текстів судових рішень, опублікованих в Єдиному державному реєстрі судових рішень). 
Колегією суддів Південного-західного апеляційного господарського суду зазначено, що в силу свого стратегічного розташування з моменту введення воєнного стану, перебування в приміщеннях Одеського морського вокзалу обмежено для усіх осіб.
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, учасниками справ №916/3881/23 та №916/2712/24 були Державне підприємство “Адміністрація морських портів України” в особі Одеської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (Адміністрація Одеського морського порту) та Товариство з обмеженою відповідальністю “ДІ МАРЕ”.
У листі від 19.12.2023 вих.№19-12/2023-1 відповідач повідомив, що з початком повномасштабного вторгнення країни-агресора на територію України, товариство позбавлене можливості користуватись орендованим майном, розташованим за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6, яке знаходиться на балансі ОФ ДП “АМПУ”, зокрема, за договором оренди від 06.04.2010 №209840910067, оскільки з 26.02.2022 прохід на територію Одеського МТП та морського вокзалу заборонений, зокрема, на підставі розпорядження оперативного угрупування військ Примор`я №619дск від 08.04.2022, бойового розпорядження військового коменданта міста Одеса №67/дск від 12.07.2022, у зв`язку з чим просив припинити дію договору оренди від 06.04.2010 №209840910067 та керуючись ч.6 ст. 762 ЦК України перерахувати суму нарахованої орендної плати з 26.02.2022, з урахуванням неможливості користування об`єктом оренди через обставини, за які орендар не відповідає.
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 20.06.2023 у справі №904/2470/22 зазначена наступна правова позиція щодо застосування частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України.
В частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України відсутній вичерпний перелік обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження. Подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №910/14244/20, від 14.06.2022 у справі №910/3536/21, від 07.06.2022 у справі №922/1010/21, від 20.10.2021 у справі №911/3067/20.
Отже, для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини. Подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №910/14244/20, від 07.06.2022 у справі №922/1010/21, від 07.12.2022 у справі №911/1064/21.
Таким чином, підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає, зокрема, безпосередню об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.
При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо.
Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі наведеної правової норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. Подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №910/14244/20, від 07.12.2022 у справі №911/1064/21.
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 31.08.2023 №925/181/20 (№925/256/23) суд зазначив, що Верховний Суд у постановах від 22.05.2019 у справі №914/1248/18, від 27.08.2019 у справі №914/2264/17, виклав правовий висновок про те, що для застосування частини шостої статті 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 по справі №916/2712/24 були встановлені наступні обставини:
« 12.04.2023 ТОВ «ДІ МАРЕ» отримано відповідь ІНФОРМАЦІЯ_1 № 23/2375-23-Вих стосовно того, що на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 військовослужбовцями відповідної військової частини шляхом виставлення з 26.02.2022 р. по 07.03.2023 р. блокпостів здійснювались обмежувальні заходи правового режиму воєнного стану – обмеження доступу до території ДП «ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ», в т.ч. на територію морського вокзалу, шляхом обмеження пересування громадян та руху транспортних засобів, заборони перебування без спеціальних перепусток.
Запропоновано звернутись до військового командування Сил оборони України в місті Одесі для розгляду питання надання доступу до відповідних приміщень. При цьому зазначено, що у разі позитивного розгляду питання щодо надання доступу до зазначених в запиті приміщень ІНФОРМАЦІЯ_2 не заперечуватиме щодо переміщення територію Одеського морського вокзалу.
14.04.2023 ТОВ «ДІ МАРЕ» отримано відповідь начальника штабу – заступника командувача Військово-Морських сил Збройних сил України на запит від 07.04.2023., стосовно взяття структурними підрозділами Військово-Морських Сил Збройних сил України під охорону об`єкту критичної інфраструктури – Одеського морського торговельного порту (включно з Одеським морським вокзалом) на підставі бойових розпоряджень від 11.03.2022, від 08.04.2022 та від 12.07.2022, у зв`язку із чим обмежено доступ до території Одеського морського вокзалу.
10.10.2023 начальником Південного регіонального управління ДПСУ Сергієм Мул, начальником ТУ ВСП «ПІВДЕНЬ» (військовим комендантом м. Одеси) ОСОБА_1 та директором ТОВ «ДІ МАРЕ» (за довіреністю) ОСОБА_2 складено акт стосовно того, що на підстав статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 військовим командуванням посилено охорону об`єктів критичної інфраструктури, у томі числі Одеський морський торгівельний порт, на підставі бойових розпоряджень від 11.03.2022, від 08.04.2022 та від 12.07.2022 доступ до території Одеського морського торговельного порту включно з територією Одеського морського вокзалу (м. Одеса, вул. Приморська, буд. 6), обмежено з 26.02.2022. Станом на день складання акту вільний доступ на територію Одеського морського вокзалу населенню, у тому числі представникам ТОВ «ДІ МАРЕ», не поновлювався. 
29.01.2024 командувачем угрупування різнорідних ІНФОРМАЦІЯ_3 надано відповідь на звернення представника ТОВ «ДІ МАРЕ», відповідно до якої обмеження доступу до території Одеського морського вокзалу встановлено у зв`язку із виконанням заходів з оборони міста Одеси та Одеського морського торговельного порту на підставі бойових розпоряджень оперативного угруповання військ «ПРИМОР`Я» від 11.03.2022, від 08.04.2022 та бойового розпорядження військового коменданта міста Одеси від 12.07.2022; зазначені обмеження діють на теперішній час.»
Проаналізувавши наявні матеріали справи, враховуючи вищевстановлені обставини, зокрема, обставини того, що будівля Одеського морського вокзалу в силу свого стратегічного місця розташування відноситься до об`єктів критичної інфраструктури, в силу введеного воєнного стану відносно якої запроваджено певні обмеження у використанні/відвідуванні, повідомлення відповідача про те, що з початком повномасштабного вторгнення країни-агресора на територію України товариство позбавлене можливості користуватись орендованим майном, а також те, що використання майна з метою, яке було надано відповідачу (розміщення кафе-бару) є фактично неможливим та доступ до такого майна закритий, суд першої інстанції дійшов вірного  висновку, що після запровадження на території України воєнного стану, в силу незалежних від відповідача обставин, товариство не мало об`єктивної можливості використовувати отримане в оренду майно з метою, визначеною у договорі.
Окрім того, колегія суддів враховує, що об`єктивна неможливість використання відповідачем орендованого майна також вплинула на те, що мета договору (розміщення кафе-бару) у спірний період не досягнута, а покладання виключно на одну сторону всіх ризиків в умовах обставин, які склалися не з її вини на думку суду не відповідає принципам справедливості та розумності, встановленим ст. 3 ЦК України.
Колегія суддів не приймає до уваги посилань позивача про те, що відповідач отримував перепустки для своїх співробітників в наступні дати 06.04.2023, 19.04.2023, 29.09.2023, оскільки зазначене не свідчить про використання орендованого майна з метою, визначеною у договорі. 
Колегія суддів також не приймає до уваги посилань позивача на рішення судів про стягнення з відповідача заборгованостей за комунальними та іншими послугами у спірний період, оскільки вказані обставини не свідчать про фактичне користування відповідачем орендованим майном за його призначенням, не спростовують вищевикладених висновків суду, а також не можуть бути прийняті до уваги при розгляді спору про стягнення заборгованості з орендної плати.
Щодо посилань позивача на ч.4 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстнації про те, що в даному випадку вказаний обов`язок необхідно розглядати разом з тими реаліями та обставинами, які склалися на даний час (в умовах військової агресії, воєнного стану, заборон) та які не могли були бути передбачені сторонами під час укладення (внесення змін) до договору оренди. Поняття “незалежно від наслідків провадження господарської діяльності” можна було б застосувати, коли здійснення господарської діяльності є можливим, а наслідки (результат) (наявні/відсутні) такої діяльності залежить виключно від відповідача, проте в даному випадку відповідач з об`єктивних причин не тільки позбавлений можливості здійснювати господарську діяльність на орендованому об`єкті та за наслідками такого позбавлення й відсутній будь-який результат, а наявні обмеження у використанні/відвідуванні об`єкта, де знаходиться орендоване майно, у зв`язку з особливостями його розташування у період воєнного стану. 

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість використання відповідачем у спірний період (з 01.06.2022 по 04.01.2024) орендованого майна, переданого на підставі договору оренди нерухомого майна №ДФ-238 від 06.04.2010 (обліковий номер 209840910067), що належить до державної власності (в редакції договору №1 від 31.03.2021 про внесення змін до договору оренди від 06.04.2010), в силу приписів ч.6 ст. 762 ЦК України, з огляду на що господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення ТОВ “ДІ МАРЕ” від сплати нарахованої позивачем за період з 01.06.2022 по 04.01.2024 орендної плати за цим договором.
Отже відсутні підстави для задоволення позову Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Одеської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (Адміністрація Одеського морського порту) про стягнення з відповідача 73334,20 грн. основного боргу.
Враховуючи відсутність у відповідача грошових зобов`язань зі сплати орендної плати за період з 01.06.2022 по 04.01.2024, господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат за зазначений період, у зв`язку з чим у задоволенні позову Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Одеської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (Адміністрація Одеського морського порту) про стягнення з відповідача 15575,85 грн. пені, 4545,51 грн. 3% річних та 13698,36 грн. інфляційних втрат було вірно відмовлено.

Як встановлено вище, доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 по справі №916/1883/25 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 по справі №916/1883/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 по справі №916/1883/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2025 по справі №916/1883/25 - залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.
Постанову складено та підписано 01.12.2025. 

Головуючий суддя                                                                              К.В. Богатир

Судді:                                                                                                    Л.В. Поліщук

  С.В. Таран