ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року	Львів	Справа № 500/4084/25 пров. № А/857/45478/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.09.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Дарморіс Оксани Маркіянівни, діючої на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій обл., Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. про визнання протиправною відмови в призначенні пенсії за віком, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Юзьків М.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 30.09.2025р., м.Тернопіль; дата складання повного рішення суду І інстанції: 30.09.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

02.07.2025р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) представник адвокат Дарморіс О.М., діюча на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Чернівецькій обл. № 192050004178 від 24.02.2025р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
зобов`язати відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. зарахувати з 17.11.2024р. ОСОБА_1 до страхового стажу відповідно до ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи з лютого 1987 року по грудень 1991 року відповідно до архівної довідки Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 982/16 від 28.12.2011р. та з січня 1992 року по травень 1995 року по фактично відпрацьованих вихододнях відповідно до архівної довідки Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 983/16 від 28.12.2011р.;
зобов`язати відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. призначити та виплатити з 18.11.2024р. ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
судові витрати стягнути з відповідача (а.с.1-6, 20).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.22 і на звороті).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.09.2025р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. № 192050004178 від 24.02.2025р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язано ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.02.2025р. про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в цій справі, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з лютого 1987 року по грудень 1991 року відповідно до архівної довідки Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 982/16 від 28.12.2011р. та з січня 1992 року по травень 1995 року по фактично відпрацьованих вихододнях відповідно до архівної довідки Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 983/16 від 28.12.2011р.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 605 грн. 60 коп. (а.с.40-45).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Чернівецькій обл., який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.48-50).
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що право на пенсію визначається з урахуванням декількох факторів, а саме: досягнення встановленого законодавством віку; набуття необхідного страхового стажу. За нормами ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.01.2018р., страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, починаючи з 01.01.2024р. по 31.12.2024р. – від 21 до 31 року. У разі відсутності, починаючи з 01.01.2019р., страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу 15 років.
При опрацюванні наданих позивачем документів по обчисленню страхового стажу для призначення пенсії за віком пенсійним органом розраховано стаж, який склав 14 років 03 місяці 22 дні; вік заявника 63 роки. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи в радгоспі з січня 1992 року по травень 1995 року згідно довідки № 983/16 від 28.12.2011р., оскільки відсутні накази про прийняття та звільнення.
Відтак, розрахунок стажу позивача проведено згідно вимог чинного законодавства, через що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як з`ясовано під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 17.02.2025р. до пенсійного органу із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком. 
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. визначено органом, уповноваженим розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.02.2025р.
За результатами зазначеної заяви відповідачем ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. прийнято рішення № 192050004178 від 24.02.2025р. про відмову в призначенні пенсії за віком. Підставою для такого рішення слугувала відсутність необхідного страхового стажу. Зазначено, що вік заявника становить 63 роки, страховий стаж склав 14 років 03 місяці 22 дні (при необхідному від 21 до 31 року). До страхового стажу не зараховано період роботи в радгоспі з січня 1992 року по травень 1995 року згідно довідки № 983/16 від 28.12.2011р., оскільки відсутні накази про прийняття та звільнення (а.с.12).
Листом від 09.04.2025р. ГУ ПФ України в Тернопільській обл. повідомило позивача, що членство в колгоспі зараховується до страхового стажу за кількістю відпрацьованих вихододнів з урахуванням встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві. Також відсутня довідка про реорганізацію радгоспу ім.19 Партз`їзду в КСП «Хлібороб», оскільки у вказаній архівній довідці зазначено, що саме в відомостях про нарахування заробітної плати КСП «Хлібороб» значиться ОСОБА_1 . Одночасно зазначено, що період роботи в радгоспі ім.19 Партз`їзду з лютого 1987 року по листопад 1991 року можливо зарахувати до страхового стажу відповідно до наданої архівної довідки № 982/16 від 28.12.2011р. за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами (а.с.17-18).

Не погоджуючись із відмовою пенсійного органу щодо призначення пенсії за віком та вважаючи достатньою тривалість страхового стажу ОСОБА_1 на дату звернення з заявою про призначення пенсії, представник позивача звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова пенсійного органу не ґрунтується на вимогах закону, при цьому представлені позивачем документи підтверджуються період його роботи з лютого 1987 року по грудень 1991 року та з січня 1992 року по травень 1995 року.
Зокрема, згідно архівних довідок Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 982/16 від 28.12.2011р. та № 983/16 від 28.12.2011р. у документах архівного фонду радгоспу ім.19 Партз`їзду Чаплинського району Херсонської обл. у відомостях нарахування заробітної плати працівникам за період 1987-1991 років значиться ОСОБА_2 ; у документах архівного фонду радгоспу ім.19 Партз`їзду Чаплинського району Херсонської обл. у відомостях нарахування заробітної плати працівникам КСП «Хлібороб» за період 1992-1995 років значиться ОСОБА_1 , шофер, із зазначенням вихододні.
Таким чином, незарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача періодів трудової діяльності з лютого 1987 року по грудень 1991 року та з січня 1992 року по травень 1995 року відповідно до архівних довідок № 982/16 від 28.12.2011р. та № 983/16 від 28.12.2011р. є безпідставним.
Відтак, рішення ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком є протиправним.
Водночас, належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання ГУ ПФ України в Чернівецькій обл., як належного відповідача за цією позовною вимогою, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.02.2025р. про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в цій справі, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з лютого 1987 року по грудень 1991 року відповідно до архівної довідки Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 982/16 від 28.12.2011р. та з січня 1992 року по травень 1995 року по фактично відпрацьованих вихододнях відповідно до архівної довідки Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 983/16 від 28.12.2011р.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Конституцією України, Законом України № 1788-XIІ від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XIІ/, Законом України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-IV/, який набрав чинності 01.01.2004р.
Частиною 1 ст.9 Закону № 1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 цього Закону. Зокрема, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року.

Відповідно до статті 56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:
пенсія-щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з ст.62 № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Такий Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, відповідно до п.1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з п.3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до п.п.17-18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.
За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
У такому ж порядку підтверджується стаж роботи за відсутності документів у разі, коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються (розміщувалися) на тимчасово окупованій російською федерацією території України, в районі проведення антитерористичної операції або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, а також на територіях територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають/перебували в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а також у разі, коли майно (документи) підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (незалежно від місця їх реєстрації на території України) розташоване на території України та/або пошкоджене чи знищене внаслідок воєнних (бойових) дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації проти України, за умови документального підтвердження пошкодження чи знищення майна (документів).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку № 637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.
При цьому, в розумінні ст.56 Закону № 1788-XIІ стаж роботи в колгоспі за період після 1965 року обчислюється за фактичною тривалістю роботи тільки тоді, коли член колгоспу не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві без поважних причин. Тобто, для неврахування до трудового стажу при його обчисленні часу роботи в колгоспі, або певного його періоду, необхідно встановити невиконання членом колгоспу встановленого у господарстві мінімуму трудової участі, а також те, що невиконання встановленого мінімуму трудової участі відбулось з вини члена колгоспу за відсутності поважних причин.
Встановлено, що згідно архівних довідок Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 982/16 від 28.12.2011р. та № 983/16 від 28.12.2011р. у документах архівного фонду радгоспу ім.19 Партз`їзду Чаплинського району Херсонської обл. у відомостях нарахування заробітної плати працівникам за період 1987-1991 років значиться ОСОБА_2 ; у документах архівного фонду радгоспу ім.19 Партз`їзду Чаплинського району Херсонської обл. у відомостях нарахування заробітної плати працівникам КСП «Хлібороб» за період 1992-1995 років значиться ОСОБА_1 , шофер, із зазначенням вихододні.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено періоди трудової діяльності позивача з лютого 1987 року по грудень 1991 року та з січня 1992 року по травень 1995 року.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при видачі довідок.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що згідно з ч.3 ст.44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у органів ПФ України під час вирішення питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.
Органи ПФ України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.
При цьому, позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Таким чином, ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. належним чином не були досліджені та взяті до уваги всі надані позивачем при зверненні до пенсійного органу документи для підтвердження наявного страхового стажу для призначення пенсії за віком, як наслідок, не надано їм належної оцінки.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. безпідставно не зарахувало до страхового стажу позивача період роботи періоди роботи з лютого 1987 року по грудень 1991 року відповідно до архівної довідки Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 982/16 від 28.12.2011р. та з січня 1992 року по травень 1995 року по фактично відпрацьованих вихододнях відповідно до архівної довідки Трудового архіву Чаплинського району Херсонської обл. № 983/16 від 28.12.2011р.
Відтак, рішення ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. № 192050004178 від 24.02.2025р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є протиправним.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача частково задоволені у визначений спосіб.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ України в Чернівецькій обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.09.2025р. в адміністративній справі № 500/4084/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 30.01.2026р.