ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року м. Львів	справа № 380/20415/25	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач-2), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 24 вересня 2025 року № 134550022111 про відмову в переведенні на пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про державну службу» відповідно до заяви від 16 вересня 2025 року; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723 «Про державну службу», пунктів 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889 «Про державну службу» на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 16 вересня 2025 року № 184/7.4-22/51, про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 16 вересня 2025 року № 185/7.4-22/51 з моменту подання заяви до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, а саме з 16 вересня 2025 року; 
- стягнути судовий збір та витрати на правничу допомогу з відповідачів.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058). 16 вересня 2025 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі – Закон № 889) та зарахуванням до стажу періоду навчання на підготовчому відділенні денної форми навчання з огляду на те, що станом на дату звернення за призначенням пенсії стаж державної служби позивача становив понад 20 років. Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 24 вересня 2025 року № 134550022111, ухваленим за принципом екстериторіальності (далі – також оскаржуване рішення), позивачу відмовлено в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку з тим, що в нього відсутній стаж роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, який необхідний для призначення пенсії відповідно до Закону № 889. Посади, на яких присвоювалися персональні і спеціальні звання, не підлягають зарахуванню до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі – Закон № 3723). Позивач не погоджується із зазначеним рішенням відповідача-1, уважає його протиправним, оскільки починаючи з 13 квітня 2004 року і по сьогодні він проходить службу в митних органах Державної митної служби України. Законодавством, яке діяло в період роботи (служби) та яке діє станом на сьогодні, визначено, що посадові особи Державної митної служби України, яким присвоєно спеціальні (персональні) звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в митних органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723. Загальний стаж державної служби позивача становить понад 23 роки, відповідно він має право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723.
З огляду на вказане просить позов задовольнити повністю.
Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 вказує, що згідно із записами у трудовій книжці позивача він у періоди з 13 квітня 2004 року по 17 квітня 2005 року та з 01 січня 2007 року по 30 квітня 2008 року працював у Західній регіональній митниці, з 18 квітня 2005 року по 31 грудня 2006 року та з 01 травня 2008 року по 09 грудня 2019 року - у Львівській митниці, з 10 грудня 2019 року по 30 червня 2021 року - в Галицькій митниці Держмитслужби, з 01 липня 2021 року до часу звернення за призначенням пенсії - в Державній митній службі України Львівської митниці з присвоєнням спеціального звання - радник митної служби 2 рангу. Зважаючи на те, що посадовим особам контролюючих органів згідно із статтею 343.1 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання і, відповідно, ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723, робота на цих посадах не враховується для обчислення стажу державної служби. Оскільки за даними трудової книжки позивач станом на 01 травня 2016 року на посадах державного службовця не працював, тому підстав для переведення його на пенсію за віком відповідно до Закону № 899 немає. Ураховуючи викладене, відповідач-1 ухвалив правомірне рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії державного службовця.
З огляду на вказане просить в задоволенні позову відмовити повністю.
Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 вказує, що згідно із записами у трудовій книжці позивача він у періоди з 13 квітня 2004 року по 17 квітня 2005 року та з 01 січня 2007 року по 30 квітня 2008 року працював у Західній регіональній митниці, з 18 квітня 2005 року по 31 грудня 2006 року та з 01 травня 2008 року по 09 грудня 2019 року - у Львівській митниці, з 10 грудня 2019 року по 30 червня 2021 року - в Галицькій митниці Держмитслужби, з 01 липня 2021 року до часу звернення за призначенням пенсії - в Державній митній службі України Львівської митниці з присвоєнням спеціального звання - радник митної служби 2 рангу. Зважаючи на те, що посадовим особам контролюючих органів згідно із статтею 343.1 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання і, відповідно, ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723, робота на цих посадах не враховується для обчислення стажу державної служби. Оскільки за даними трудової книжки позивач станом на 01 травня 2016 року на посадах державного службовця не працював, тому підстав для переведення його на пенсію за віком відповідно до Закону № 899 немає. Отже, відповідач-1 ухвалив правомірне рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії державного службовця. Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача-2 вчинити дії, спрямовані на відновлення порушених позивача, відповідач-2 вказує, що підставою звернення до суду та предметом спору в цій справі є рішення від 24 вересня 2025 року № 134550022111, яке ухвалювалося саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області. 
З огляду на вказане просить в задоволенні позову відмовити повністю.
На спростування доводів відповідачів, викладених у відзивах на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій, підтримуючи доводи та аргументи, наведені у позовній заяві, стверджує, що наявні законні підстави для переведення його з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058, на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723 та пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 16 вересня 2025 року № 184/7.4-22/51 та про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 16 вересня 2025 року № 185/7.4-22/51 з моменту подання заяви до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, а саме з 16 вересня 2025 року, тож позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 20 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Сторонами у справі не заперечується та обставина, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) призначено пенсію за віком відповідно до Закону № 1058.
Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01 вересня 1980 року позивач (позивачу), зокрема:
- з 13 жовтня 1981 року по 19 жовтня 1993 року проходив військову службу в лавах Радянської армії;
- 13 квітня 2004 року призначений на посаду інспектора вантажного відділу № 1 митного поста «Львів-вантажний» Західної регіональної митниці;
- 13 квітня 2004 року прийняв присягу державного службовця;
- 19 квітня 2004 року переведений на посаду старшого інспектора відділу організаційно-аналітичної роботи Служби організаційно-контрольної роботи Західної регіональної митниці;
- 21 червня 2004 року переведений на посаду старшого інспектора відділу організаційної роботи Служби організаційно-контрольної роботи Західної регіональної митниці; 
- 15 жовтня 2004 року присвоєно спеціальне звання «Інспектор митної служби»; 
- 18 квітня 2005 року призначений на посаду головного інспектора відділу контрольно-організаційної роботи Львівської митниці;
- 30 вересня 2005 року переведений на посаду головного інспектора відділу організаційної роботи та зв`язків з громадськістю Львівської митниці;
- 23 січня 2006 року переведений на посаду головного інспектора сектору організаційного забезпечення відділу організаційно-контрольної роботи Львівської митниці;
- 19 червня 2006 року присвоєно спеціальне звання «Інспектор митної служби 4 рангу»;
- 01 січня 2007 року призначений на посаду головного інспектора сектору організаційного забезпечення відділу організаційно-контрольної роботи Західної регіональної митниці;
- 20 червня 2007 року присвоєно спеціальне звання «Інспектор митної служби 3 рангу;
- 01 травня 2008 року призначений на посаду головного інспектора сектору організаційного забезпечення відділу організаційно-контрольної роботи Львівської митниці;
- 20 червня 2008 року достроково присвоєно спеціальне звання «Інспектор митної служби 2 рангу»;
- 01 вересня 2009 переведений на посаду заступника начальника відділу організаційного та документального забезпечення - начальника організаційно-контрольного сектору Львівської митниці;
- 19 березня 2010 року присвоєно спеціальне звання «Радник митної служби 3 рангу»;
- 04 лютого 2012 року переведений на посаду заступника начальника відділу організаційного та документального забезпечення Львівської митниці;
- 18 червня 2012 року достроково присвоєно спеціальне звання «Радник митної служби 2 рангу»;
- 11 червня 2013 року переведений на посаду заступника начальника загального відділу адміністративно-господарського управління Львівської митниці Міндоходів;
- 17 червня 2013 року присвоєно 12 ранг державного службовця;
- 01 січня 2014 року присвоєно спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІ рангу»;
- 30 жовтня 2014 року переведений на посаду заступника начальника загального відділу управління інфраструктури Львівської митниці ДФС;
- 11 березня 2016 року переведений на посаду заступника начальника відділу організації і документування і роботи з документами управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Львівської митниці ДФС; 
- 03 вересня 2018 року переведений на посаду заступника начальника відділу організації роботи Львівської митниці ДФС; 
- 10 грудня 2019 року призначений на посаду заступника начальника управління - начальника відділу організаційної підтримки роботи та адміністративного забезпечення управління забезпечення роботи та документообігу Галицької митниці Держмитслужби;
- 10 грудня 2019 року присвоєно 5 ранг державного службовця;
- 25 червня 2020 року присвоєно спеціальне звання «Радник митної служби ІІ рангу»;
- 16 квітня 2021 року переведений на посаду заступника начальника управління - начальника відділу організаційної підтримки роботи та адміністративного забезпечення управління організаційно-інформаційного забезпечення Галицької митниці Держмитслужби; 
- 01 липня 2021 року призначений на посаду заступника начальника управління -начальника відділу організаційної підтримки роботи та адміністративного забезпечення організаційно-розпорядчого управління Львівської митниці Державної митної служби України; 
- 03 липня 2023 року переведений на посаду заступника начальника управління - начальника відділу організаційної підтримки забезпечення роботи та адміністративного організаційно-розпорядчого управління Львівської митниці Державної митної служби України шляхом укладання контракту про проходження державної служби;
- 04 березня 2025 року переведений на посаду начальника відділу правової роботи юридичного управління Львівської митниці Державної митної служби України шляхом укладання контракту про проходження державної служби; 
- 05 березня 2025 року переведений на посаду заступника начальника управління - начальника відділу організаційної підтримки забезпечення роботи та адміністративного організаційно-розпорядчого управління Львівської митниці Державної митної служби України шляхом укладання контракту про проходження державної служби.
16 вересня 2025 року позивач звернувся із заявою та необхідними документами, перелік яких наведений у розписці-повідомленні від 16 вересня 2025 року № 9365, до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 24 вересня 2025 року № 134550022111, ухваленим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено в задоволенні його заяви від 24 вересня 2025 року про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з тих підстав, що згідно із записами у його трудовій книжці він у періоди з 13 квітня 2004 року по 17 квітня 2005 року та з 01 січня 2007 року по 30 квітня 2008 року працював у Західній регіональній митниці, з 18 квітня 2005 року по 31 грудня 2006 року та з 01 травня 2008 року по 09 грудня 2019 року - у Львівській митниці, з 10 грудня 2019 року по 30 червня 2021 року - в Галицькій митниці Держмитслужби, з 01 липня 2021 року до часу звернення за призначенням пенсії - в Державній митній службі України Львівської митниці з присвоєнням спеціального звання - радник митної служби 2 рангу. Зважаючи на те, що посадовим особам контролюючих органів згідно із статтею 343.1 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання і, відповідно, ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723, робота на цих посадах не враховується для обчислення стажу державної служби. Оскільки за даними трудової книжки позивача він станом на 01 травня 2016 року на посадах державної служби не працював, на дату подання заяви продовжує працювати в органах митної служби, тому підстав для переведення його на пенсію за віком відповідно до Закону № 899 немає. 
Позивач, не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача-1, уважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з цим позовом до суду.
Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 24 вересня 2025 року № 134550022111 про відмову в переведенні позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, визначені Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 цього Закону право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Статтею 9 Закону № 1058 передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 10 Закону № 1058 встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один з цих видів пенсії за вибором.
Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 45 Закону № 1058 переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що є на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», який набрав чинності 01 травня 2016 року.
Відповідно до статті 90 цього Закону пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно із підпунктом 1 пункту 2 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Положення пунктів 10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 закріплюють, що:
- державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (пункт 10);
- для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (пункт 12).
Відповідно до частини першої статті 37 Закону № 3723 на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Отже, за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 560/2398/19.
Згідно з пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Тобто стаж державної служби за періоди роботи до 01 травня 2016 року обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.
Стаж державної служби до набрання чинності Законом № 889 обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 (далі - Порядок № 283), та додатку до нього (діяли до 01 травня 2016 року).
Згідно з пунктом 5 Порядку № 283 обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії
Відповідно до пункту 1 Порядку № 283 цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.
За приписами пункту 4 Порядку № 283 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи. Скарги, пов`язані з визначенням стажу роботи державних службовців, розглядаються згідно з чинним законодавством.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 3 Порядку № 283 до стажу державної служби включається також час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях. 
Абзацом другим пункту 1 статті 8 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Отже, на підставі наведених норм час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях зараховується до стажу державної служби.
Також за змістом пункту 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.
Частиною сімнадцятою статті 37 Закону № 3723 регламентовано, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Відповідно до статті 408 Митного кодексу України (в редакції Закону від 11 липня 2002 року № 92-IV) (далі - МК України) правовий статус посадових осіб митної служби України, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, згаданим Кодексом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України «Про державну службу».
Згідно з частиною першою статті 413 МК України у вказаній вище редакції, особи, які вперше зараховуються на посади державної служби у митних органах, спеціалізованих митних установах та організаціях, приймають Присягу державного службовця.
Відповідно до частин першої, другої статті 569 МК України (у редакції Закону від 13 березня 2012 року № 4495-VI) посадовими особами митної служби України є працівники митних органів України, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності митної служби України і яким присвоєно спеціальні звання митної служби. Посадові особи митної служби України є державними службовцями.
Правове становище посадових осіб митної служби України визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.
Відповідно до частини першої статті 588 МК України (у редакції Закону від 13 березня 2012 року № 4495-VI) пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України «Про державну службу». Час служби зазначених осіб в митних органах зараховується до стажу державної служби, необхідного для призначення пенсії державного службовця.
Частиною першою статті 588 МК України (у редакції Закону № 405-VII від 04 липня 2013 року) передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Отже, законодавством, яке діяло в період роботи (служби) позивача, та яке діє дотепер, визначено, що посадові особи державної митної служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в митних органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723.
За вказаних обставин суд відхиляє доводи відповідачів про те, що посадовим особам контролюючих органів згідно із статтею 343.1 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання і, відповідно, ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723, та що робота на цих посадах не враховується для обчислення стажу державної служби, оскільки такі є помилковими та суперечать чинному законодавству, наведеному судом вище.
Як вже зазначено судом, обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723 після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 цього Закону і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889, а саме: щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.
Суд встановив, що на день звернення до відповідача за пенсією позивач досягнув віку 62 років, тобто пенсійного віку, що відповідає приписам статті 37 Закону № 3723.
Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01 вересня 1980 року позивач у періоди з 13 квітня 2004 року по 17 квітня 2005 року та з 01 січня 2007 року по 30 квітня 2008 року працював у Західній регіональній митниці, з 18 квітня 2005 року по 31 грудня 2006 року та з 01 травня 2008 року по 09 грудня 2019 року - у Львівській митниці, з 10 грудня 2019 року по 30 червня 2021 року - в Галицькій митниці Держмитслужби, з 01 липня 2021 року до часу звернення за призначенням пенсії - в Державній митній службі України Львівської митниці.
Присягу державного службовця позивач прийняв 13 квітня 2004 року.
17 червня 2013 року позивачу присвоєно 12 ранг державного службовця, а 10 грудня 2019 року - 5 ранг державного службовця.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що стаж роботи позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, на день набрання чинності Законом № 889, а саме 01 травня 2016 року становив більше 10 років; станом на вказану дату позивач займав посаду державної служби, тож за сукупністю умов, про які судом зазначено вище, позивач має право на переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Тож за встановлених судом обставин оскаржуване рішення відповідача-1, яким позивачу відмовлено в переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» належить визнати протиправним та скасувати.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд ураховує принцип верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також принцип ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом, без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
З метою належного захисту порушеного права позивача необхідно зобов`язати пенсійний орган перевести позивача з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» на підставі поданої ним заяви від 16 вересня 2025 року.
Стосовно дати, з якої позивача належить перевести на пенсію державного службовця, суд ураховує, що відповідно до пункту 4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права.
Оскільки із заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивач звернувся 16 вересня 2025 року, то на вказаний вид пенсії він повинен бути переведений саме з цієї дати.
Також суд відзначає, що у справі, яка розглядається, спір виник щодо права позивача на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки територіальний орган Пенсійного фонду України не визнав цього права за позивачем.
Тому вимога позивача про зобов`язання пенсійного органу перевести його на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 16 вересня 2025 року № 184/7.4-22/51, про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 16 вересня 2025 року № 185/7.4-22/51 є передчасною, оскільки стосується розміру пенсійної виплати, який ще не обрахований суб`єктом владних повноважень, наділеним такою дискрецією, наслідки якої можуть бути предметом перевірки судом на відповідність критеріям, визначеним у статті 2 КАС України, а отже, така вимога спрямована на майбутнє, через що не підлягає задоволенню з огляду на те, що судовому захисту підлягає тільки порушене право.
Така ж позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2023 року справі № 560/8328/22, від 19 грудня 2023 року у справі № 600/947/23-а, яку суд ураховує на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.
Водночас підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача, відсутні, оскільки наданих позивачем документів цей пенсійний орган не досліджував, питання щодо переведення його на пенсію державного службовця не вирішував, тож прав позивача у межах спірних правовідносин не порушував. Оскаржуване рішення про відмову в переведенні позивача на пенсію державного службовця за результатом розгляду поданих заяви та документів ухвалило Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, а тому саме цей пенсійний орган належить зобов`язати вчинити відповідні дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача.
Позиція суду з цього питання узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23.
Беручи до уваги викладене у сукупності, суд доходить висновку, що поданий позивачем позов належить задовольнити частково, а саме:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 24 вересня 2025 року № 134550022111 про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області перевести з 16 вересня 2025 року ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» на підставі поданої ним заяви від 16 вересня 2025 року.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.
Отже, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума судового збору в розмірі 968,96 грн.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн суд ураховує таке.
Правове регулювання витрат на професійну правничу допомогу містить стаття 134 КАС України.
Так, частиною першою цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частин другої - п`ятої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз наведених норм права вказує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу у цій справі позивач надав суду такі докази:
1. Ордер на надання правничої допомоги серії ВС № 1406220 від 07 жовтня 2025 року.
2. Копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1855 від 15 червня 2012 року.
3. Договір № 38/25 про надання правничої допомоги від 07 жовтня 2025 року, укладений між адвокатом Бориславським Андрієм Любомировичем (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт), пунктом 4.1 якого передбачено, що за надану правничу допомогу Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар, розмір якого та порядок сплати визначається сторонами окремо та фіксується у Додатковій угоді. 
4. Додаткову угоду від 07 жовтня 2025 року до Договору про надання правничої допомоги від 07 жовтня 2025 року № 38/25, за змістом якої сторони домовились, що Клієнт сплатить на рахунок Адвоката гонорар за правничу допомогу адвоката за представництво в судах та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, підготовку позовної заяви, відзиву на позовну заяву тощо в сумі 5000,00 грн.
5. Платіжну інструкцію від 09 жовтня 2025 року № 2.346778731.1 про сплату позивачем на рахунок одержувача - адвоката Бориславського Андрія Любомировича грошових коштів у сумі 5000,00 грн за надання правничої допомоги у цій справі відповідно до договору № 38/25 про надання правничої допомоги від 07 жовтня 2025 року. 
Приписами статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2025 року у справі № 910/10602/23 звернув увагу, зокрема, що, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», враховуючи водночас положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133 - 134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм під час оцінки такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У разі встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат зокрема, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункти 145, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
У підсумку Верховний Суд у вказаній справі № 910/10602/23 виснував, що ненадання позивачем розрахунку витрат на правничу допомогу (детального опису робіт (наданих послуг) не може свідчити про відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, відповідно й не може бути підставою для відмови в задоволенні заяви позивача про розподіл витрат на правничу допомогу.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).
Водночас розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, з аналізу статті 134 КАС України випливає, що, крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в тому числі неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
За змістом статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
За цих обставин суд зазначає, що ця справа згідно з положеннями статей 4, 12, 263 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.
Так, предмет спору у цій справі не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.
Окрім цього, Єдиний державний реєстр судових рішень містить значну кількість судових рішень, зокрема й Верховного Суду, щодо справ у подібних правовідносинах, що не потребує значного часу на опрацювання нормативно-правових актів, пошуку в Єдиному державному реєстрі судових рішень та вивчення практики в аналогічній категорії справ.
Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи № 200/14113/18-а ухвалив постанову від 26 червня 2019 року, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.
Указаний висновок Верховного Суду відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.
З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань сторони відповідачів, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.
Отже, заявлені позивачем до відшкодування 5000,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача-1 становить надмірний тягар для нього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом, та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
За цих обставин з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, конкретних обставин справи та змісту виконаних робіт (наданих послуг), а також, зважаючи на часткове задоволення позову судом, суд уважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу та покласти на відповідача-1 понесені позивачем судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції в сумі 2000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,- 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (проспект Хіміків, 50, м. Черкаси, 18028), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 24 вересня 2025 року № 134550022111 про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області перевести з 16 вересня 2025 року ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» на підставі поданої ним заяви від 16 вересня 2025 року.
В решті позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 2000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повний текст рішення складено 13 січня 2026 року.

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна