УХВАЛА
04 грудня 2025 року 
м. Київ
справа №160/13121/24
адміністративне провадження № К/990/43766/25  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Желєзного І.В.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі,
УСТАНОВИВ:
Верховний Суд ухвалою від 04 листопада 2025 року залишив без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року в цій справі й установив скаржникові десятиденний строк для усунення її недоліків шляхом надання уточненої касаційної скарги з обґрунтуванням наявності передбачених частиною четвертою, п`ятою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) підстав касаційного оскарження судових рішень. Скаржникові роз`яснено, що в разі невиконання вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто.
В цій ухвалі Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, на який спирався скаржник у своїй скарзі, оскільки, пославшись на невравхування судами першої та апеляційної інстанції висновку, викладено в постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі №754/16137/15-ц, він не зазначив норму права, яку суди застосували без урахування такого висновку.
Крім цього, Верховний Суд зазначив, що оскільки ця справа відноситься до справ незначної складності, для можливості відкриття у ній касаційного провадження процесуальний Закон передбачає необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, визначених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Разом з тим, скаржник у касаційній скарзі не навів обґрунтованих посилань на існування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України,  обмежившись цитуванням підпунктів "а", "б" "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
На виконання вимог цієї ухвали від позивача 17 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга в новій редакції.
За її змістом, підставою касаційного оскарження позивач вказав пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Свої доводи у межах цієї підстави обґрунтував тим, що суд апеляційної інстанції застосував пункт 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) без урахування висновку з питання застосування цієї правової норми у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі №754/16137/15-ц, де суд касаційної інстанції зазначив, що власник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Спираючись на цю правову позицію Верховного Суду, скаржник доводить, що саме відмовою від незаконного переведення (переміщення) була зумовлена його відсутність на службі, що є поважною причиною невиходу на нову роботу.
Свої мотиви за частиною п`ятою статті 328 КАС України скаржник обґрунтував тим, що питання подальшої служби має для ОСОБА_1 виняткове значення (підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України), а також тим, що обставини, встановлені оскаржуваним рішенням у цій справі про звільнення позивача, позбавляють його можливості спростувати їх при розгляді іншої справи №160/4741/24, предметом якої є оскарження наказів про незаконне переведення (переміщення) позивача та в якій ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за його касаційною скаргою (підпункт «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).
Оцінюючи надану скаржником заяву, Суд дійшов висновку, що вимог ухвали від 04 листопада 2025 року він не виконав, оскільки мотиви скаржника стосуються не стільки питання застосування судом апеляційної інстанції правової норми без урахування висновку Верховного Суду в подібних правовідносинах, скільки незгоди з наданою судом оцінкою обставинам справи.
У постанові від 05 грудня 2018 року в справі №754/16137/15-ц суд касаційної інстанції навів положення пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та в світлі цієї правової норми зазначив орієнтовний, невичерпний перелік обставин, які можуть вважатися поважними причинами відсутності на робочому місці, а також, які не вважаються прогулом.
У розглядуваному випадку питання поважності або неповажності причин відсутності позивача на службі не випливає із застосування судами норми, а вимагає оцінки доказів у справі. За змістом оспорюваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не ставили під сумнів, що у значенні статті 40 КЗпП України відмова від незаконного переведення не вважається прогулом (як і не робили висновку про те, що відмова від незаконного переведення є прогулом), тобто не застосовували цю норму інакше, ніж в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі №754/16137/15-ц і не робили висновків із цього приводу, позаяк законність наказів про переведення (переміщення) позивача є предметом іншої справи №160/4741/24.
Отже, ключові мотиви скаржника стосуються не стільки питання правильності застосування судами попередніх інстанцій правових норм, скільки ґрунтуються на самій лише незгоді з позицією судів, які ухвалили рішення не на його користь, зводяться до потреби ще одного повного судового перегляду справи та переоцінки доказів.
Колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів», а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх. Про це йдеться у частині другій статті 341 КАС України.
Варто також зазначити, що відтворення підходів (висновків) Верховного Суду поза зв`язком із конкретними правовідносинами та нормами, якими ці відносини врегульовано, не утворюють підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а лише вказують на незгоду з позицією судів попередніх інстанцій.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
У справі №754/16137/15-ц спірні правовідносини виникли довкола правомірності звільнення позивачки з посади головного бухгалтера центральної бухгалтерії ДП «НКХФ ім. Довженка», тобто, не пов`язанні з проходженням публічної служби і врегульовані нормами КЗпП України. Установивши, що позивачка була відсутня на роботі у період часу з 04 листопада 2015 року до 09 листопада 2015 року у зв`язку з перебуванням на лікарняному, тобто з поважних причин, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися суди апеляційної і касаційної інстанції, констатував, що звільнення позивачки проведено відповідачем із порушенням вимог чинного трудового законодавства, без врахування і з`ясування всіх обставин.
У межах справи №160/13121/24 предметом є накази про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби та про звільнення зі служби в поліції інспектора відділення документування штурмового батальйону № 3 полку управління поліції особливого призначення № 3 ДПОП ОШБ НПУ " ІНФОРМАЦІЯ_1 " лейтенанта поліції ОСОБА_1 . Спірні правовідносини в цій справі урегульовано нормами спеціальних нормативно-правових актів, зокрема, Законом України "Про Національну поліцію", Дисциплінарним статутом Національної поліції, затвердженим Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VIII "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України", положеннями Внутрішнього розпорядку для поліцейських, державних службовців та працівників ДПОП "ОШБ "Лють", від 28 липня 2023 року №346, наказу Національної поліції України від 19 липня 2022 року №507 "Про заходи щодо зміцнення службової дисципліни та дотримання законності в діяльності поліції" та ін.
Узагальнюючи викладене, колегія суддів констатує, що у цій справі порівняно зі справою  №754/16137/15-ц відмінними є суб`єктний склад, фактичні обставини, правове регулювання, що безумовно впливає на питання застосування норм матеріального права.
З огляду на наведене, на думку Суду, скаржник не продемонстрував подібності спірних правовідносин та їх нормативного регулювання у цій справі порівняно зі справами, на неврахування судами висновків Верховного Суду в яких він послався. 
Щодо наведених скаржником мотивів за підпунктами «б», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, Суд повторює, що допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Суд відхиляє твердження скаржника, що справа має виняткове значення для нього, оскільки вони не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.
Стосовно посилань скаржника на те, що обставини, встановлені оскаржуваним рішенням у цій справі про звільнення позивача, позбавляють його можливості спростувати їх при розгляді іншої справи №160/4741/24, предметом якої є оскарження наказів про незаконне переведення (переміщення) позивача, та в якій ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за його касаційною скаргою, то Суд зауважує, що касаційне провадження у справі №160/4741/24 відкрито як раз з урахуванням того, що обставини встановлені в судових рішеннях про правомірність переводу позивача позбавляє можливості останнього спростувати їх при розгляді цієї справи (№ 160/13121/24).
Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, у частині зазначення підстав касаційного оскарження рішень суддів попередніх інстанцій з урахуванням вимог частин четвертої, п`ятої статті 328 КАС України.
Інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України скаржником не зазначено.
Відповідно до частини 2 статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Згідно з положеннями пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Таким чином, в установлений строк недоліки, які стали підставою для залишення касаційної скарги без руху, скаржником не усунуто.
Враховуючи викладене, та в зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху, не усунення недоліків касаційної скарги, касаційна скарга підлягає поверненню.
Суд роз`яснює скаржнику, що відповідно до положень частини восьмої статті 169 КАС України повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Керуючись статтями 169, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції у порядку, установленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
І.В. Желєзний
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду