ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

27 січня 2026 року	Справа №160/30508/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тулянцевої І. В., розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення,-

УСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини № НОМЕР_1 в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) лейтенанта ОСОБА_2 від 16.10.2025р. про відмову в перетинанні державного кордону України, яким громадянину ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону України.
В обґрунтування адміністративного позову позивачем зазначено, що 16.10.2025 року Позивач, прибув до пункту пропуску через державний кордон України «Шегині» з метою виїзду з України до Федеративної Республіки Німеччина. Метою виїзду позивача за межі України було тимчасове перебування на території Федеративної Республіки Німеччина для відвідання свого сина – ОСОБА_3 , який навчається у навчальному закладі в Німеччині. Поїздка здійснювалася у зв`язку із завершенням навчального семестру та початком канікул з метою здійснення батьківського піклування, догляду та супроводу дитини під час канікул. Позивач має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки самостійно виховує неповнолітню дитину віком до 18 років. Відповідно до зазначеної норми, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий із батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також особи, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду або коли запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень здійснено на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Таким чином, позивач належить до категорії осіб, які мають законне право на відстрочку від призову під час мобілізації, що, у свою чергу, підтверджує його право на виїзд за межі України в умовах дії воєнного стану.
Під час проходження паспортного контролю Позивач надав уповноваженій особі органу Державної прикордонної служби України усі необхідні документи, що підтверджували його право на виїзд з України, а саме:
- рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024 року по справі № 201/5409/24 про визначення місця проживання дитини з батьком;
- довідку від 14.05.2025р. № 19/88/1536 відповідно до Додатку № 6 до постанови Кабінету Міністрів України № 560, яка підтверджує наявність відстрочки від призову на військову службу на строк до 04.11.2025р.;
- паспорт громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_2 виданий 30.05.2016р., орган який видав документ 1202;
- військово-обліковий документ №190820221425317100019 від 23.05.2025р., виданий керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Незважаючи на наявність повного пакета документів, що підтверджували законні підстави для виїзду позивача за межі України начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) лейтенантом ОСОБА_2 було прийнято рішення про відмову Позивачу у перетинанні державного кордону України.
У рішенні від 16.10.2025р., підставою для відмови вказано: «вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.10.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання кордону громадянами України». Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що порушує його конституційні права і свободи, зокрема: право на свободу пересування, передбачене статтею 33 Конституції України; право на вільний виїзд за межі України, гарантоване статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2025 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі отримано представником відповідача 24.12.2025 року, про що в матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа.
12.01.2026 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив відповідача в якому останній позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Крім того відповідач зазначив, що Позивач, не зміг надати на прикордонний контроль, документ в якому зазначено, що позивач самостійно виховує малолітню дитину ОСОБА_3 .
Відповідач зазначав, що під час проходження процедури прикордонного контролю позивач пред`явив довідку від 14.05.2025р. № 19/88/1536 відповідно до Додатку № 6 до постанови Кабінету Міністрів України № 560, яка свідчить про наявність у позивача підстав для відстрочки від призову під час мобілізації. В той же час, даний документ засвідчує виключно питання військового обліку особи і сам по собі не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону позивачем в умовах воєнного стану.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 6 Закону №1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.
Відповідач звертає увагу суду на те, що уповноваженою особою підрозділу охорони державного кордону у рішенні про відмову у перетині кордону зазначені конкретні нормативні акти, на підставі яких позивач не мав підстав для здійснення виїзду за кордон. 
У рішенні вказано персональні дані позивача, його паспортний документ, також зазначено підстави його ухвалення (як нормативні, такі і фактичні). Отже, відповідач вважає, що в оскаржуваному рішенні зазначив конкретні нормативні та фактичні підстави для обмеження позивача у виїзді за кордон.
13 січня 2026 року до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому Позивач зазначив про необґрунтованість доводів відповідача.
При цьому суд також вважає за необхідне зазначити, що правильне найменування відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина № НОМЕР_1 ), яке і буде використовуватись у рішенні.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є громадянином України, що підтверджується паспорт громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_2 виданий 30.05.2016р., орган який видав документ 1202.
16.10.2025 року позивач прибув до пункту пропуску через державний кордон України «Шегині» з метою виїзду до Федеративної Республіки Німеччина.
Метою виїзду було тимчасове перебування на території Федеративної Республіки Німеччина для відвідання його сина – ОСОБА_3 , який навчається у навчальному закладі в Німеччині, у зв`язку із завершенням навчального семестру та початком канікул, з метою здійснення батьківського піклування, догляду та супроводу дитини.
Позивач має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки він самостійно виховує неповнолітню дитину віком до 18 років.
Під час проходження паспортного контролю позивач надав уповноваженій особі органу Державної прикордонної служби України усі необхідні документи, що підтверджували його право на виїзд з України, а саме:
- рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024 року по справі № 201/5409/24 про визначення місця проживання дитини з батьком;
- довідку від 14.05.2025р. № 19/88/1536 відповідно до Додатку № 6 до постанови Кабінету Міністрів України № 560, яка підтверджує наявність відстрочки від призову на військову службу на строк до 04.11.2025р.;
- паспорт громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_2 виданий 30.05.2016р., орган який видав документ 1202;
- військово-обліковий документ №190820221425317100019 від 23.05.2025р., виданий керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення «Про відмову у перетинанні державного кордону України» від 16.10.2025р. у зв`язку із тим, що позивач не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.10.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання кордону громадянами України».
Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним, внаслідок чого, звернувся із цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд зауважує, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» від 05 листопада 2009 року № 1710-VI (далі - Закон № 1710).
Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону № 1710 прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до абзацу першого частини 3 статті 6 Закону № 1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем (частина 4 статті 6 Закону № 1710).
Частиною 1 статті 14 Закону № 1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина 2 статті 14 Закону № 1710).
Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. 
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII (далі - Закон № 3857).
За змістом статті 1 Закону № 3857 громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.
Частиною 1 статті 6 Закону № 3857 встановлено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.
Суд зазначає, що такі підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України функціонують за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України. Одним із таких правових режимів є правовий режим воєнного стану.
Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
У подальшому, правовий режим воєнного стану неоднарозово було продовжено Указами Президента України. На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні не скасовано.
Пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Отже, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтею 33 Конституції України, а саме: щодо того, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Таким чином, станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389, станом на момент спірних правовідносин).
Статтями 1, 2 Закону № 389 передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону № 389 встановлено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Частиною другою статті 3 Закону № 3857 передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Так, порядок перетинання громадянами України державного кордону визначений Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно із пунктом 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до пункту 2-6 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в пунктах 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а також пункті 2-14 цих Правил.
Згідно до абзацу 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон 3543-XII) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Правила та інші нормативно-правові акти не встановлюють вичерпного переліку документів, якими має підтверджуватися факт самостійного виховання дитини.
Судом встановлено, що позивач є батьком неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 , а місце проживання дитини визначено з батьком на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 у справі № 201/5409/24, яке набрало законної сили.
Крім того, позивачем було надано довідку встановленого зразка відповідно до Додатку № 6 до постанови Кабінету Міністрів України № 560, яка підтверджує наявність у нього відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації до 04.11.2025 року відповідно до п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
У мотивувальній частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2024 року у справі № 201/5409/24 прямо зазначено, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує свого сина.
Чинним законодавством України не передбачено окремого судового провадження щодо встановлення факту самостійного виховання дитини, окрім як у межах спору про визначення місця її проживання.
Відповідно до принципу правової визначеності та обов`язковості судових рішень, жоден орган державної влади не наділений повноваженнями ставити під сумнів або вимагати додаткового підтвердження обставин, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили.
Таким чином, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/5409/24 є належною та достатньою правовою підставою для підтвердження факту самостійного виховання та утримання Позивачем неповнолітньої дитини.
Суд зауважує, що наявність права на відстрочку від призову під час мобілізації не слід ототожнювати з наявністю права на виїзд за межі України, оскільки відповідно до Правил №57 право на перетин державного кордону для певних категорій військовослужбовців, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, є обмеженим на період дії воєнного стану.
Таким чином, суд дійшов висновку, що наявність у позивача права на відстрочку від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з тих підстав, що самостійно виховує та утримує дитину відповідно до п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є підставою для виїзду за межі України під час дії воєнного стану. 
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що Позивач прибувши 16.10.2025 року до пункту перетину державного кордону України, надав такі документи: рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024 року по справі № 201/5409/24 про визначення місця проживання дитини з батьком; довідку від 14.05.2025р. № 19/88/1536 відповідно до Додатку № 6 до постанови Кабінету Міністрів України № 560, яка підтверджує наявність відстрочки від призову на військову службу на строк до 04.11.2025р.; паспорт громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_2 виданий 30.05.2016р., орган який видав документ 1202; військово-обліковий документ №190820221425317100019 від 23.05.2025р., виданий керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Водночас оскаржуваним рішенням відповідача позивачу було відмовлено у перетинанні державного кордону України з підстави ненадання на паспортний контроль документів, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».
Право вільно залишати територію України гарантується кожному статтею 33 Конституцією України та статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте, у певних випадках може бути обмежене. Оскаржене рішення Відповідача від 16.10.2025 року про відмову в перетинанні державного кордону є втручанням в свободу пересування ОСОБА_1 , тому, у випадку його оскарження Відповідач повинен довести, що це втручання було виправданим.
Оцінюючи рішення від 16.10.2025 на предмет наявності легітимної мети втручання суд враховує таке. 
ОСОБА_1 є громадянином України, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 як військовозобов`язаний. Відповідно до статті 65 Конституції України ОСОБА_1 має обов`язок захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також обов`язок несення військової служби відповідно до закону. З огляду на запровадження з 24.02.2022 на території України воєнного стану та проведення загальної мобілізації (в т.ч. на території м. Дніпро, де проживає позивач) можливість прийняття компетентним державним органом рішення, що обмежує виїзд військовозобов`язаного за межі України відповідає легітимній меті «в інтересах національної безпеки».
Відповідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування уповноважено самостійно запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану як особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів. Разом з тим, затверджений Урядом «Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан» визначає, що перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється «з урахуванням обмежень, встановлених законодавством». 
Тобто, вказаними нормативними актами тимчасових обмежень на виїзд з України на час воєнного стану не встановлено.
Законом України №2102-IX від 24.02.2022, яким затверджено Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджено таке рішення Президента України: 
- у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися (а не обмежуються) конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені в т.ч. статтею 33 Конституції України […] в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»; 
- військовому командуванню (в тому числі Державної прикордонної служби України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави; 
- Кабінет Міністрів України зобов`язано невідкладно вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України. 
Отже, Законом України №2102-IX від 24.02.2022, який затвердив описаний Указ, не запроваджено тимчасове обмеження права громадян України на виїзд з України на час запровадження воєнного стану, а передбачено можливість обмеження конституційних прав,- якщо це буде необхідно з метою запровадження та здійснення урядом та військовим командуванням заходів і повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. 
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону №3857-XII, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Закон №3857-XII, який визначає порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері, не регламентує тимчасового обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадку запровадження воєнного стану. Разом з тим, статтею 3 Закону №3857-XII визначено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього закону та інших законів України. 
Наведені вище положення законів України сформульовані в загальних термінах та безпосередньо не запроваджують тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України в період воєнного стану, а наділяють Уряд та військове командування повноваженнями щодо обмеження конституційних прав та свобод людини і громадянина в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану на території України та проведення мобілізації з метою забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. 
В контексті спірних правовідносин Уряд реалізував згадані повноваження шляхом неодноразового внесення змін в Правила №57 (в період з 24.02.2022 по 16.10.2025 зміни вносилися 36 разів), визначивши переліки додаткових документів, які у разі введення на території України воєнного стану необхідні певним категоріям військовозобов`язаних громадян для перетину державного кордону. 
Отже, станом на 16.10.2025 законодавство України передбачало можливість обмеження свободи пересування, в тому числі шляхом тимчасового обмеження військовозобов`язаного у праві виїзду з України, а також визначало категорії осіб, на яких такі обмеження не поширюються, як наприклад чоловіки які самостійно виховують дитини доказом чого є наявність у такого чоловіка оформленої відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Суд зазначає, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
За приписами частини першої статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
У контексті зазначеного суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Також, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто: наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).
Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону Відповідач не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
Також, спірне рішення не визначає, які саме документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим йому було відмовлено в перетинанні державного кордону.
Разом з тим, оцінка судом змісту та підстав видання зазначених документів важлива для висновку суду щодо дотримання при прийнятті оскарженого рішення від 16.10.2025 критерію «необхідність у демократичному суспільстві», тобто, чи було оскаржене втручання (відмова у перетинанні державного кордону на виїзд з України) в свободу пересування позивача пропорційним до заявленої суб`єктом владних повноважень легітимної мети.
Очевидно, що обмеження виїзду за кордон для військовозобов`язаних у зв`язку із введенням воєнного стану та проведенням загальної мобілізації можуть запроваджуватися з метою забезпечення виконання ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Обов`язки військовозобов`язаних на період загальної мобілізації визначає спеціальний Закон №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до ст. 22 якого, громадяни в період мобілізації зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних, визначення їх призначення на особливий період. Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. Громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 
В статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» перелічено категорії військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, в тому числі чоловіки які самостійно виховують та утримають дитину за рішенням суду. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 як військовозобов`язаний перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_7 . Відповідно до наданих документів Позивач має право на відстрочку від призову на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
ІНФОРМАЦІЯ_8 у м.Дніпро Міністерства оборони України, складаючи стосовно позивача довідку від 14.05.2025 №19/88/1536 оцінив статус особи та документи, надані такою особою. У вказаній довідці уповноважений орган Міністерства оборони України зазначив, що позивач має відстрочку на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»
Отже, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки за наслідками вивчення облікової справи військовозобов`язаного та документів Позивача про самостійне виховання та утримання дитини за рішенням суду, прийняв рішення про те, що ОСОБА_1 не призивається на військову службу під час мобілізації, а отримує відстрочку на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Проте, посадова особа органу державного прикордонного контролю, без будь-яких пояснень проігнорувала це рішення уповноваженої законом посадової особи за місцем обліку військовозобов`язаного та прийняла рішення про тимчасове обмеження позивача в праві виїзду з України.
Крім того, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не обґрунтовано підстав неврахування такої довідки, а також, матеріали справи не містять доказів того, що вказана довідка містить ознаки підробленого документу або містить недостовірну, сфальсифіковану інформацію.
Суд констатує, що за таких обставин рішення від 16.10.2025 було втручанням у свободу пересування особи, котре очевидно не було «необхідним в демократичному суспільстві», адже, держава в особі керівника органу військового управління за місцем обліку військовозобов`язаного прийняла рішення не призивати його за мобілізацією, а надала відстрочку від призову.
Враховуючи наведені мотиви суд дійшов висновку, що оскаржене рішення не є обґрунтованим і вмотивованим, не містить переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, у зв`язку з чим - є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову. 
З огляду на викладене, оскаржене у даній справі рішення про відмову в перетинанні державного кордону України позивачу від 16.10.2025 року не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки, відповідачем в оскарженому рішенні не наведено законодавчо визначеної підстави для тимчасового обмеження позивачу права на виїзд з України.
Щодо посилань відповідача у відзиві на те, що оскаржуване рішення має разовий характер та вичерпало свою дію фактом виконання, суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки частиною першою статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» № 1710-VI прямо передбачено можливість оскарження рішення про відмову у перетинанні державного кордону як в адміністративному, так і в судовому порядку, незалежно від факту його виконання.
За таких обставин, такі доводи відповідача в обґрунтування правомірності рішення від 16.10.2025 року не можуть бути враховані судом.
За таких обставин, з огляду на недоведеність законності та обґрунтованості дій відповідача, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову та визнання протиправним і скасування рішення про відмову у перетинанні державного кордону України.
Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Водночас, як зазначено Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року (пункт 29), пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає від суду надання детальної відповіді на кожен аргумент сторін, а обсяг обґрунтування рішення залежить від характеру справи.
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент сторін.
Оцінюючи правомірність рішень та дій суб`єкта владних повноважень, суд керувався критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які відображають основні принципи адміністративної процедури.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінив докази, наявні у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Інших фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, та доказів на їх підтвердження судом не встановлено.
Згідно зі статтею 249 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим - рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи та досліджених доказів з наданням оцінки всім істотним аргументам учасників справи.
Оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та врахувавши встановлені обставини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Позивачем за звернення до суду з даним адміністративним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
У зв`язку з задоволенням даного адміністративного позову суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст. ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перетинанні державного кордону України - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 16.10.2025року, прийняте начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) лейтенантом ОСОБА_2 , яким ОСОБА_1 було відмовлено в перетинанні державного кордону України.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева