Справа № 127/14055/25
Провадження № 22-ц/801/2363/2025
Категорія: 36
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року	Справа № 127/14055/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року, ухвалене суддею Ан О.В. в м. Вінниці, повне рішення складено 08 вересня 2025 року, в цивільній справі за позовом Комунального підприємства  Вінницької міської  ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1   про стягнення  заборгованості за  надані послуги  з постачання теплової енергії та гарячої води,
встановив:
У травні 2025 року Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі – КП ВМР «ВМТЕ») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь підприємства заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період з 01 січня 2024 року по 31 липня 2024 року включно у розмірі 24 832,74 грн, з яких: 24 120,74 грн – сума заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії та гарячої води; 520,96 грн – суми втрат від інфляції; 191,04 грн – 3% річних від простроченої суми заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що КП ВМР «ВМТЕ» надає населенню послуги з постачання теплової енергії та гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 2019 року за №830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року №1022) та Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року за №1182 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року №1023).
Житлове помешкання по  АДРЕСА_1 , де проживає відповідачка, забезпечується послугами з постачання теплової енергії та гарячої води, які надаються КП ВМР «ВМТЕ». Зазначений житловий будинок технічно під`єднано до зовнішніх інженерних мереж КП ВМР «ВМТЕ», що підтверджується рішеннями виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10 грудня 2020 року №2634 та від 21 липня 2022 року №1447, якими погоджено норми споживання теплової енергії на послугу з постачання теплової енергії та норми споживання гарячої води на послугу з постачання гарячої води для споживачів КП ВМР «ВМТЕ».
КП ВМР «ВМТЕ» своєчасно, належної якості надає послуги з постачання теплової енергії за адресою:  АДРЕСА_1 . Відповідач, порушуючи вимоги п. 5 ч. 2 ст. 7, ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», належним чином не виконувала свої зобов`язання за спожиті послуги з постання теплової енергії та гарячої води, у зв`язку з чим в період з 01 січня 2024 року по 31 липня 2024 року включно заборгувала за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води 24 832,74 грн.
Відповідачці щомісячно надсилаються платіжні вимоги щодо сплати боргу за отримані житлово-комунальні послуги, зокрема, за послуги з постання теплової енергії та гарячої води, а тому вона усвідомлює, що є боржником перед КП ВМР «ВМТЕ».
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь КП ВМР «ВМТЕ» заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період з 01.01.2024 по 31.07.2024 в розмірі 11725 (одинадцять тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 74 копійки з яких: 11013,74 грн - сума заборгованості з постачання теплової енергії та гарячої води; 520,96 грн - сума втрат від інфляції; 191,04 грн – 3 % річних. 
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь КП ВМР «ВМТЕ» 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень в рахунок відшкодування судових витрат.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд до суду за належною територіальною підсудністю, а саме за місцем реєстрації відповідача: с. Березівка Могилів-Подільського району Вінницької області.
У разі відмови у направленні справи за підсудністю, просить змінити рішення суду першої інстанції шляхом: скасування або зменшення стягнення 3% річних та інфляційних втрат, як недоведених; перерозподілу судових витрат пропорційно задоволеним вимогам та з урахуванням добровільної часткової сплати 13 107 грн; зменшення суми основного боргу за результатами перевірки індивідуалізованих даних, а в разі неможливості перевірки – відмови у відповідній частині позову.
У скарзі зазначає, що справа не підсудна Вінницькому міському суду Вінницької області, і розгляд справи цим судом свідчить про істотне порушення процесуального закону і саме по собі є підставою для скасування рішення з наплавленням справи до суду за місцем реєстрації відповідача. Суд не розглянув її клопотання про відкладення справи по суті, не ухвалив мотивованої ухвали про його задоволення або відмову. Матеріали позивача містять загальні відомості про наявність комерційних вузлів обліку, акти відпуску теплової енергії та окремі розрахунки, однак відсутній повний і перевірений персоніфікований розрахунок для квартири АДРЕСА_2 за період з 01 січня 2024 року по 31 липня 2024 року. Суд не витребував вихідні дані і не дослідив їх у повному обсязі, прийнявши рішення про стягнення сум, які неможливо перевірити на рівні індивідуального споживача. Нарахування 3% річних і інфляційних втрат вимагає помісячної деталізації, однак такі розрахунки в матеріалах справи відсутні. Вона здійснила часткове погашення боргу у сумі 13 107 гривень і це прямо впливає на нарахування цих складових на відповідну частку боргу. Суд помилково не зменшив суму судового збору.
20 жовтня 2025 року та 12 листопада 2025 року від ОСОБА_1 надійшли клопотання про доповнення апеляційної скарги, в яких вона просила при розгляді апеляційної скарги, а саме при визначенні остаточного боргу та розміру судових витрат, врахувати здійснені нею оплати: 08 жовтня 2025 року у розмірі 2 725,74 грн та 11 листопада 2025 року у розмірі 3 500 гривень.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов, визначених Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21 вересня 2019 року №830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року №1022) та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ.
Відповідно до витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду м.Вінниця, особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ім`я ОСОБА_1 , що проживає та постійно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Кількість проживаючих – 1 особа: ОСОБА_1 – власник/наймач (а.с.4).
Факт належності відповідачці на праві власності квартири АДРЕСА_3 підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав (Інформаційна довідка №339956819 від 21 липня 2023 року) та нею не заперечується (а.с.6).
Вказана вище квартира забезпечується послугами централізованого теплопостачання, що надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку № НОМЕР_1 .
Відповідно до оборотної відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з січня 2024 року по липень 2024 року, заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за адресою АДРЕСА_1 складає 24 832,74 грн, з яких: 24 120,74 грн – основний сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання; 520,96 грн – сума втрат від інфляції; 191,04 грн – 3% річних (а.с.5).
19 серпня 2025 року ОСОБА_1 було сплачено 13 107 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.4508533372.1, призначення платежу: «оплата за спожиті послуги по о/р НОМЕР_2 ОСОБА_1 , ц/с 128/14055/25» (а.с.101).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 4 статті 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
З огляду на викладене, власник майна повинен нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна.
Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Частиною 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (пункт 5).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.
З 01 листопада 2021 року почали діяти, зокрема Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання гарячої води та Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії, які є публічними договорами приєднання, укладеними відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води» (в редакції постанови від 08 вересня 2021 року №1023) та постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» (в редакції постанови від 08 вересня 2021 року №1022).
Між сторонами існують правовідносини, які врегульовані вищевказаними Типовими договорами.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні);  2) управитель;  3) виконавці комунальних послуг.
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку (ч. 6 ст. 25 Закону України «Про теплопостачання»).
Оскільки квартира АДРЕСА_3 забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та за які нараховано відповідну плату, а відповідачка не надала належних доказів неправильності проведених позивачем розрахунків існуючої заборгованість за надані послуги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, зменшивши суму основного боргу на сплачену 19 серпня 2025 року суму у розмірі 13 107 гривень. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує про те, що справу було розглянуто з порушенням прави територіальної підсудності, а відтак за результатами апеляційного перегляду вона просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд за територіальною підсудністю.
Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 27 ЦПК України).
На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, суд першої інстанції після надходження позовної заяви до суду звернувся до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 (а.с.15).
З Інформаційної довідки №16182 від 09 травня 2025 року, наданої Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради на запит суду слідує, що місце проживання ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання: Вінницька область, Чернівецький район, с.Березівка, з 09 лютого 2021 року (а.с.19).
Факт проживання та реєстрації ОСОБА_1 за цією адресою підтверджується також відповіддю на запит старости Березівського старостинського округу №65 від 28 травня 2025 року (а.с.22).
Вказаним підтверджується той факт, що справа не належить до територіальної підсудності Вінницького міського суду Вінницької області.
У п. 5 ч. 1 ст. 374 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Частина перша статті 378 ЦПК України визначає, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Натомість, частина друга цієї статті говорить, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 приймала участь у розгляді справи, подала відзив на позов та різного роду клопотання, однак, про непідсудність справи не заявляла.
А відтак, рішення суду першої інстанції не може бути скасоване з цієї підстави.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що матеріали позивача містять загальні відомості про наявність комерційних вузлів обліку, акти відпуску теплової енергії та окремі розрахунки, однак відсутній повний і перевірений персоніфікований розрахунок для квартири АДРЕСА_2 за період з 01 січня 2024 року по 31 липня 2024 року. Суд не витребував вихідні дані і не дослідив їх у повному обсязі, прийнявши рішення про стягнення сум, які неможливо перевірити на рівні індивідуального споживача. 
Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки разом із позовною заявою КП ВМР «ВМТЕ» надало оборотну відомість по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з січня 2024 року по липень 2024 року, яка містить детальний щомісячний розрахунок суми заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, її складові та порядок її формування.
Після подання 15 червня 2025 року ОСОБА_1 відзиву на позов, КП ВМР «ВМТЕ» надало відповідь на відзив, у якій деталізовано описало порядок визначення вартості послуги з постачання теплової енергії квартири АДРЕСА_3 та її нарахування. Те саме стосується і гарячої води. До відповіді додано розрахунки фактичної вартості послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
Тобто позивач на підтвердження наявності розміру заборгованості та її складових надав наявні у нього докази.
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).
ОСОБА_1 , у разі незгоди із наданим позивачем розрахунком, мала можливість навести власний розрахунок, а також заявити клопотання про витребування доказів, про які вона зазначає в апеляційній скарзі.
Не зазначення у відповіді на відзив реєстраційного номеру облікової картки платника податків відповідача не може ставити під сумнів розрахунки позивача, про що вказує відповідач в апеляційній скарзі. 
Також ОСОБА_1 зазначає, що нарахування 3% річних і інфляційних втрат вимагає помісячної деталізації, однак такі розрахунки в матеріалах справи відсутні. 
Вказане не відповідає дійсності, оскільки розрахунок 3% річних і інфляційних втрат наведений у згаданому вище особовому рахунку № НОМЕР_1 і такий розрахунок відповідачем не спростований.
ОСОБА_1 помилково вважає, що сплата нею під час розгляду справи суми у розмірі 13 107 гривень мала би вплинути на розмір 3% річних і інфляційних втрат.
Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
На момент звернення КП ВМР «ВМТЕ» до суду мало місце порушення прав позивача і заборгованість ОСОБА_1 за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води становила 24 120,74 грн.
Індекс інфляції та три проценти річних сплачується за час прострочення та з урахуванням суми прострочення за цей час.
Відтак, сума, яка стягується на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, вираховується за період прострочення, який у даному випадку становить сім місяців: з 01 січня 2024 року по 31 липня 2024 року, та залежить від простроченої суми, яка утворилася саме в цей період.
Тому факт сплати ОСОБА_1 коштів у серпні місяці 2025 року не впливає на ці складові розрахунків.
Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги, що стосуються розподілу судових витрат.
Стягуючи у даному випадку з відповідачки судовий збір у повному обсязі, а саме 3 028 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка добровільно лише частково погасила заборгованість, тому підстав для застосування ст. 142 ЦПК України не має.
Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Стаття 142 ЦПК України регулює питання розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Апеляційний суд вважає, що в даному випадку не підлягає до застосування принцип пропорційності розподілу судових витрат, оскільки на час звернення до суду з даним позовом мало місце порушення прав позивача з боку відповідача і ОСОБА_1 частково була погашена заборгованість у ході розгляді справи.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, визнання позову чи добровільне задоволення вимог відповідачем після пред`явлення позову не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат при ухваленні рішення або при закритті провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову з мотивів задоволення його вимог відповідачем. У тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У зв`язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі.
Відтак часткова сплата відповідачкою суми боргу після пред`явлення позову не звільняє її від відшкодування понесених позивачем судових витрат при ухваленні рішення.
Розгляд справи у відсутність відповідачки не свідчить про порушення її права на захист, оскільки ухвалюючи рішення про розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 суд зазначив, що у судове засідання відповідачка повторно не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.
ОСОБА_1 вказує, що судом залишено поза увагою її клопотання про відкладення розгляду справи, однак, вказане клопотання не мотивоване і у ньому заявником дійсно не повідомлено суд про причини неявки, тому підстав для його задоволення не було.
ОСОБА_1 у поданих до суду апеляційної інстанції клопотаннях просить врахувати кошти, сплачені нею вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, а саме 08 жовтня 2025 року у розмірі 2 725,74 грн та 11 листопада 2025 року у розмірі 3 500 гривень.
Разом з тим, апеляційний суд переглядає законність рішення суду першої інстанції на момент його вирішення.
Питання врахування вказаних сум буде вирішуватися вже під час виконання рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук 

Т.М. Шемета