ПОСТАНОВА 
Іменем України

23 січня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 404/334/25
провадження № 22-ц/4809/263/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Калінки-Бондар Олександри Богданівни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 , на рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 18 вересня 2025 року у складі судді Мохонько В. В. і
В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання в розмірі частини зі всіх видів його заробітку (доходів), починаючи з моменту подачі позову до стягнення сином двадцяти трьох років, за умови проходження навчання.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 листопада 2019 року у справі № 404/5554/19 шлюб між батьками позивача – матір`ю ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_2 розірвано.
З 01.09.2023 ОСОБА_1 вступив на денну форму навчання на комерційній основі на перший курс до Центральноукраїнського державного університету імені Володимира Винниченка терміном навчання до 30.06.2027 та є студентом 2 курсу за спеціальністю 017 «Фізична культура і спорт».
У зв`язку з навчанням на денній формі навчання позивач позбавлений можливості працювати, самостійних джерел для життя та навчання не має, а комерційна основа навчання передбачає оплату коштами фізичних осіб.
Після розірвання шлюбу між батьками ОСОБА_1 мати позивача самостійно оплачує навчання, проживання, харчування сина і забезпечує всім необхідним.
Оскільки позивач на період навчання потребує матеріальної допомоги, а ОСОБА_2 жодної участі у витратах на сина не приймає, останній звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Фортечного районного суду м. Кропивницького від 18 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період його навчання, в розмірі 1/8 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, з 13.01.2025 та до 30.06.2027, за умови продовження навчання.
У решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі — 1 211,20 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що позивач навчається за денною формою навчання, а тому не має можливості працювати та заробляти собі на життя.
Суд першої інстанції погодився із доводами позивача, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, а доводи відповідача, що його син начебто працює в Республіці Польща вважав такими, що не підтверджені ніяким доказами.
З врахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України, викладених заперечень у відзиві відповідача, суд першої інстанції вважав, що наявні підстави для стягнення аліментів на утримання повнолітнього, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги від обох батьків, саме в розмірі 1 / 8 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, з дати подачі позову, тобто з 13.01.2025 і до 30.06.2027, за умови продовження навчання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Калінка-Бондар О. Б., яка представляє інтереси ОСОБА_2 просить скасувати рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 18 вересня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування правових висновків Верховного Суду.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, та визнав їх встановленими, хоча вони не були доведені належними, допустимими й достовірними доказами.
Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/30513-25 від 11.04.2025 ОСОБА_1 25 червня 2024 року перетнув державний кордон України в напрямку виїзду з України, що ставить під сумнів в допустимості взятого до уваги судом першої інстанції доказу, як акт обстеження місця проживання особи від 28.11.2024, яким встановлено місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , адже позивач з червня 2024 року перебуває у Польщі.
Наданою ДПС України інформацією спростовується також і твердження позивача щодо його навчання саме за денною формою, яка передбачає очне відвідування навчального закладу, а тому посилання ОСОБА_1 на несення витрат з проживання, проїзду, харчування та забезпечення підручниками також залишаються непідтвердженими жодними доказами.
Судом першої інстанції було неправильно застосовано положення ч. 1 ст. 199 СК України, адже для стягнення аліментів недостатньо лише факту продовження навчання, оскільки необхідно довести також і потребу дитини в матеріальній допомозі, які відсутні в матеріалах справи.
Твердження суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про те, що даних перебування позивача за кордоном на день ухвалення рішення відсутні, свідчить про безпідставну вимогу надавати на кожне судове засідання докази, яким обґрунтовується позиція сторони та які вона самостійно надавати не може.
Судом першої інстанції не було враховано того факту, що ОСОБА_1 не проживає за місцем знаходження навчального закладу, а з червня 2024 року постійно перебуває за кордоном України, у зв`язку з чим твердження про несення ним витрат на підручники, проїзд до навчального закладу та харчування були безпідставними.
Крім того, суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, помилково стягнув з відповідача судовий збір у повному розмірі.

Короткий зміст вимог відзиву на апеляційну скаргу

Від адвоката Майнард Н. О., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, оскільки апеляційна скарга не містить належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин і повинна бути залишена без задоволення.

Розгляд справи судом апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 176 ЦПК України, у позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.
Відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, суд вирішив розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно довідки № 30163, виданої 23.04.2024 та підписаної виконуючою обов`язки декана факультету ОСОБА_5 , є студентом першого курсу Центральноукраїнського державного університету імені Володимира Винниченка факультету «Фізична культура і спорт» денної форми навчання на комерційній основі; термін навчання з 01.09.2023 по 30.06.2027.
28.03.2025 представником позивача подана до суду довідка № 39 від 07.03.2025 та підписана ректором Центральноукраїнського державного університету імені Володимира Винниченка Євгеном Соболем, яка свідчить про те, що  ОСОБА_1 , дійсно навчаться в Центральноукраїнському державному університеті імені Володимира Винниченка на факультеті фізичного виховання, денної форми навчання на комерційній основі; станом на березень 2025 року заборгованість по оплаті за навчання відсутня.
Згідно акту обстеження фактичного місця проживання особи від 28.11.2024 до складу сім`ї ОСОБА_3 входять та проживають за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 - син, ОСОБА_6 - дочка.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.
Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
В силу положень частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги.
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Стаття 201 СК України передбачає, що до правовідносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статті 191 цього Кодексу, в якій зазначено, що аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина, в тому числі яка продовжує навчання.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до копії довідки № 30163, виданої 23.04.2024 та підписаної виконуючою обов`язки декана факультету ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , є студентом першого курсу Центральноукраїнського державного університету імені Володимира Винниченка факультету «Фізична культура і спорт» денної форми навчання на комерційній основі; термін навчання з 01.09.2023 по 30.06.2027 (а. с. 6).
Згідно копії акту обстеження фактичного місця проживання особи від 28.11.2024 до складу сім`ї ОСОБА_3 входять та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 - син, ОСОБА_6 – дочка (а. с. 5).
За змістом копії довідки Центральноукраїнського державного університету імені Володимира Винниченка № 39 від 07.03.2025 ОСОБА_1 дійсно навчаться в Центральноукраїнському державному університеті імені Володимира Винниченка на факультеті фізичного виховання, денної форми навчання на комерційній основі; станом на березень 2025 року заборгованість по оплаті за навчання відсутня (а. с. 65).
З аналізу наданих сторонами доказів вбачається, що повнолітній син відповідача проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, навчається у вищому навчальному закладі на контрактній формі та потребує матеріальної допомоги.
Відповідач є особою працездатного віку, отримує дохід, що підтверджується відповідними довідками Пенсійного фонду України (а. с. 37-40), не надав суду доказів, що він не має можливості надавати допомогу на утримання сина, який продовжує навчання.
На підставі досліджених доказів і встановлених обставин справи та, враховуючи інтереси повнолітнього сина, для благополуччя та повноцінного розвитку якого необхідним є забезпечення його коштами одним із батьків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з урахуванням вимог розумності та справедливості, обґрунтованим буде стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1 / 8 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, з 13.01.2025 та до 30.06.2027, за умови продовження навчання.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не підтверджуються матеріалами справи, адже суд першої інстанції дослідив докази щодо факту родинних відносин сторін, продовження позивачем навчання, форми навчання, потреби у матеріальній допомозі та можливості відповідача її надавати, що є юридично значущими обставинами у спорах даної категорії. Висновки суду ґрунтуються на належних письмових доказах, яким надано оцінку відповідно до статті 89 ЦПК України.
Незгода відповідача з оцінкою доказів не свідчить про їх недопустимість або недостовірність та не є підставою для скасування судового рішення.
Посилання апелянта на лист Державної прикордонної служби України про перетин позивачем державного кордону 25 червня 2024 року саме по собі не спростовує факту навчання ОСОБА_1 , не свідчить про припинення його потреби у матеріальній допомозі та не доводить відсутність підстав для застосування статті 199 СК України.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що реєстрація чи фактичне проживання особи за певною адресою не є тотожними поняттями, а тимчасове перебування за межами України не виключає можливості збереження місця проживання в Україні та не спростовує інших встановлених судом обставин.
Акт обстеження фактичного місця проживання був оцінений судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами, а не як єдиний та вирішальний доказ, що відповідає вимогам статей 77–80 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази потреби позивача у матеріальній допомозі, є необґрунтованими. Зокрема, суд першої інстанції встановив, що позивач є студентом денної форми навчання, не має постійного доходу, а також перебуває на утриманні матері. Зазначені обставини у сукупності свідчать про наявність потреби у матеріальній допомозі у розумінні статті 199 СК України.
Суд зауважує, що потреба повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, презюмується з урахуванням характеру навчання та відсутності самостійного доходу, якщо інше не доведено платником аліментів.
Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції безпідставно вимагав надання доказів на кожне судове засідання, є помилковим, адже суд першої інстанції лише констатував відсутність належних доказів перебування позивача за кордоном на момент ухвалення рішення, що відповідає загальним засадам доказування та не покладає на сторону обов`язку доводити обставини, які не заявлялися або не підтверджувалися відповідними доказами.
Щодо доводів про безпідставність витрат на проживання, проїзд, харчування та підручники, суд зазначає, що для застосування статті 199 СК України не вимагається надання детального розрахунку чи документального підтвердження кожного виду витрат повнолітньої дитини.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із загального характеру витрат, пов`язаних з продовженням навчання, що відповідає змісту глави 16 СК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог по суті спору не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині вирішення позовних вимог по суті спору з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає судове рішення у вказаній частині без змін.

Щодо судових витрат

Суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, помилково стягнув із відповідача судовий збір у повному розмірі.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд зобов`язаний визначити співвідношення задоволених та відхилених вимог і відповідно до цього розподілити судові витрати між сторонами.
Із матеріалів справи слідує, що позивач заявляв вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки доходу відповідача, тоді як рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково — у розмірі 1/8 частки доходу. 
Таким чином, позовні вимоги задоволенні у пропорції 50 % від ціни позову, а тому покладення на відповідача обов`язку зі сплати судового збору в повному обсязі не відповідає принципу пропорційності, встановленому статтею 141 ЦПК України.
Разом із тим, з огляду на те, що неправильний розподіл судових витрат не вплинув на правильність вирішення спору по суті, а також враховуючи межі апеляційного перегляду, визначені статтею 367 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції лише в частині розподілу судових витрат, без зміни його висновків щодо задоволення позовних вимог по суті.
За таких обставин, рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 18 вересня 2025 року в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, та стягненні з ОСОБА_2 в дохід держави 605 грн 60 коп судового збору.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, рішення суду першої інстанції підлягає зміні тільки в частині розподілу судових витрат, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Калінки-Бондар Олександри Богданівни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 18 вересня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_1 ) в дохід держави 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп судового збору.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя     С. І. Мурашко 

Судді         О. Л. Карпенко

О. І. Чельник