ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 грудня 2025  року
м. Київ
справа №212/10184/19
провадження № 51-1404 км 25 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
головуючого                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                   ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  
 
за участю:
секретаря судового засідання                     ОСОБА_4 ,   
прокурора                                                         ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та засудженої ОСОБА_6  на  вирок Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2025 року у  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019040230001245,за обвинуваченням  
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не  судимої,
у вчиненні кримінального  правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
Зміст оскарженого судового  рішення  і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від  18 жовтня 2023 року  ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3  роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з  іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. 
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто зі ОСОБА_6 на користь потерпілого 190 000 грн у відшкодування моральної шкоди. 
Вирішено питання щодо запобіжного заходу,  процесуальних витрат,  речових доказів у провадженні та  прийнято рішення не скасовувати арешт на майно. 
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, апеляційні скарги прокурора - задоволено, представника потерпілого  - задоволено частково, вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного покарання.
Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з  іспитовим строком тривалістю 3 роки  та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. 
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Судами встановлено, що  водій ОСОБА_6 ,  10 липня 2019 року приблизно о  12:00, керуючи технічно справним автомобілем марки «Тoyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 ,  рухалась по проїзній частині дороги вул. Кресівська з боку вул. Кропивницького в напрямку вул. Електрозаводська у  м. Кривий Ріг.  У цей час, попереду від її автомобіля, по сходам, які ведуть на проїзну частину дороги вул. Кресівська до нерегульованого пішохідного переходу, рухався пішохід ОСОБА_7 , якого водій ОСОБА_6 мала можливість виявити в полі свого зору в той момент,  однак  остання порушила вимоги пунктів 1.5, 2.3 б), 18.1 ПДР України, проявила неуважність до дорожньої обстановки, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу по                                    вул. Кресівська, на якому перебував пішохід ОСОБА_7 ,  не надала дорогу пішоходу, своєчасно не вжила заходів для зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу і вчинила наїзд на ОСОБА_7 , в результаті чого  потерпілому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя. 
Порушення ОСОБА_6 вимог  п. 18.1 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
Засуджена ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду щодо неї та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Зазначає, що висновки судів про доведеність її винуватості у вчиненні інкримінованого злочину не відповідають фактичним обставинам справи, тому що суди не врахували дії пішохода, який створив аварійну ситуацію.
Крім того, всупереч  ст. 94 КПК України доказам не дано належної оцінки, суди не зазначили чому взяли до уваги дані протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого, який не пам`ятає обставини події,  натомість відкинули  схему ДТП, у якій зазначено місце наїзду на пішохода, а також не врахували показання свідків-очевидців ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 
Вважає, що в основу вироку покладено недопустимі докази, зокрема,диск  з відеозаписом із відеореєстратора, оскільки його походження невідоме, а оригінал відеозапису не досліджувався.  Як наслідок   висновки  судових експертиз  теж є недопустимими доказами.  
Указує, що представник потерпілого-адвокат ОСОБА_10 з 2020 року не мав повноважень на участь у кримінальному провадженні.   
Апеляційний суд ці порушення проігнорував, крім того, порушив принцип безпосередності дослідження доказів, оскільки послався на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , надані під час досудового розслідування.
Також  суд апеляційної інстанції усно відмовив у задоволенні заяви про відвід судді-доповідача   ОСОБА_13 без постановлення процесуального рішення у формі ухвали. 
 
При цьому необґрунтовано посилив засудженій основне покарання. 
В решті ОСОБА_6  висловлює доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків судів фактичним обставинам справи та надає власну оцінку доказам.
Прокурор у   касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог КПК України, просить скасувати  вирок апеляційного суду   та  призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що апеляційний суд у вироку послався на протоколи допиту під час досудового розслідування обвинуваченої,  потерпілого  та  свідків, чим порушив принцип безпосередності дослідження доказів.   
У зв`язку з цим, вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 420, 370 КПК України.  
Позиції інших учасників судового провадження
Від захисника ОСОБА_14  та засудженої ОСОБА_6  надійшли пояснення у яких вони просять касаційну скаргу засудженої задовольнити. 
Прокурор   ОСОБА_5 в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, а касаційну скаргу засудженої вважала обґрунтованою лише в частині доводів щодо порушення апеляційним судом засади безпосередності. 
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст.438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційних скарг суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Мотиви Суду 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Наведені норми закону вимагають від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів, які доповнюють та уточнюють один одного.
Місцевий суд, дотримуючись положень ст. 94 КПК України, безпосередньо дослідив та оцінив усі надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного та в повній мірі підтверджують висновок про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_6   у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого                       ч. 2 ст. 286 КК України. З таким висновком погодився й  суд апеляційної інстанції. 
Суди зазначили, що вина засудженої повністю доведена: відеозаписом дорожньо-транспортної пригоди  від 10 липня 2019 року на якому  детально зафіксовано хід події ДТП, зокрема, як водій автомобіля  «Toyota  Prius»  ОСОБА_6 вчинила наїзд на пішохода ОСОБА_7 , котрий перетинав поїжджу частину дороги в зоні дії знаку та дорожньої розмітки «пішохідний перехід»; даними протоколу огляду від                                    15 липня 2019 року підтверджено наявність механічних ушкоджень на автомобілі, яким керувала засуджена;висновком комплексної судової фототехнічної та автотехнічної експертизи від 30 вересня  2019 року встановлено, що  саме дії водія ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.18.1 ПДР України та перебувають у причинному  зв`язку із наслідками ДТП;  даними протоколу проведення слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_7 встановлено механізм ДТП; показаннями свідків-очевидців (водіїв мікроавтобусів) ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , котрі підтвердили, що потерпілий рухався посередині нерегульованого пішохідного переходу, вони його пропустили, після чого почули глухий удар. ОСОБА_6 рухалась на автомобілі «Toyota  Prius»  назустріч їх автомобілям, вона не здійснювала гальмування або інших дій, щоб запобігти наїзду на пішохода; висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи від 18 листопада 2019 року   підтверджено, що потерпілий ОСОБА_7 внаслідок ДТП отримав   тяжі  тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя; а також іншими доказами.  
Стосовно доводів касаційної скарги засудженої  про те, що  суди не врахували дії пішохода  ОСОБА_7 , який перетинав нерегульований пішохідний перехід у швидкому темпі,  то як убачається з фактичних обставин цього провадження судами не було встановлено грубої необережності з боку потерпілого. При цьому суди встановили, що саме водій   ОСОБА_6 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, що вимагає від водіїв крайньої уважності при русі на зазначеній ділянці дороги, не виконала вимоги п. 18.1 ПДР України, не зменшила швидкості руху та не зупинилась, щоб надати  дорогу пішоходу, що і стало причиною ДТП.  
Доводи засудженої про недопустимість   відеозапису із відеореєстратора з автомобіля свідка   ОСОБА_17 ,  не заслуговують на увагу.  
Відповідно до частин 1, 2 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
За умови добровільного надання речей або документів стороною чи іншим учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають,  відпадає необхідність у застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до речей і документів. У такому випадку застосування заходів примусу буде  недоцільним втручання у права і свободи особи.
З цього приводу існує усталена практика ККС ВС (до прикладу, провадження                           №51-5646 км 20). 
Суди попередніх інстанцій в межах перевірки аналогічних доводів сторони захисту про невідоме походження диску з відеозаписом події ДТП встановили, що свідок                 ОСОБА_17 після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР добровільно видав слідчому відеозапис із відеореєстратора свого автомобіля, на якому було зафіксовано подію ДТП за участю автомобіля «Toyota  Prius» та пішохода ОСОБА_7 . Згідно протоколу огляду від 06 вересня  2019 року цей диск був оглянутий слідчим в присутності понятих. В подальшому на підставі постанови слідчого визнаний речовим доказом та долучений до матеріалів кримінального провадження, що відповідає вимогам КПК України. 
Посилання засудженої на те, що оригінал відеозапису не досліджувався  є безпідставними, тому, що ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» чітко визначено, що у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.
По суті, матеріальний носій - це лише об`єкт у якому зберігається певна інформація та який має значення тільки тоді, коли збережений у ньому електронний документ виступає речовим доказом у справі. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.
У контексті викладеного доводи ОСОБА_6  про недопустимість похідних доказів - висновків судових  експертиз, теж неприйнятні. 
Твердження засудженої  про те, що представник потерпілого ОСОБА_7  - адвокат ОСОБА_10 з 2020 року не мав повноважень на участь у кримінальному провадженні є безпідставними, тому що в матеріалах справи наявні відповідні договори,  укладені потерпілим ОСОБА_7 із адвокатом ОСОБА_10 , що узгоджується з нормами статей 58,50 КПК України.
Доводи ОСОБА_6 про те, що суд апеляційної інстанції усно відмовив у задоволенні заяви захисника ОСОБА_14  про відвід судді-доповідача ОСОБА_13 є надуманими, оскільки Дніпровський апеляційний суд з дотриманням порядку, визначеного   ст. 81 КПК України,  розглянув цю заяву, за результатами  розгляду якої постановив вмотивовану  ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка міститься в матеріалах справи.  
Щодо доводів касаційних скарг засудженої та прокурора про порушення апеляційним судом засади безпосередності дослідження доказів слід зазначити таке. 
Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.  
Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 КПК України (ст. 95 КПК України). 
Як убачається з тексту оскаржуваного вироку, апеляційний суд  дійсно зазначив показання обвинуваченої, потерпілого та свідків, надані під час досудового розслідування, тим самим припустився помилки,  як про те слушно  йдеться у касаційних скаргах прокурора та засудженої.  
У той же час, аналіз вироку свідчить, що суд апеляційної інстанції лише процитував ці   показання, однак не обґрунтовував ними своїх висновків щодо доведеності вини    ОСОБА_6   у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а  погодився з переконанням  місцевого суду в цій частині. Вина засудженої  встановлена  вироком суду першої інстанції на підставі сукупності безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів. Апеляційний суд скасував цей вирок лише в частині призначеного засудженій  покарання, через м`якість заходу примусу.  
За змістом ч.1 ст. 412 КПК України істотним є не будь яке формальне порушення вимог кримінального процесуального закону, а лише те, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду (до прикладу, рішення ВС у справах № 125/2592/18,  №236/4268/18). 
У контексті викладеного Суд вважає, що в даному конкретному випадку, порушення апеляційного суду не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, тому що воно жодним чином не перешкодило апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
Засуджена ОСОБА_6 у касаційній скарзі, крім іншого,  висловлює свою  незгоду з встановленими судом фактичними обставинами справи, викладає власну версію події ДТП. При цьому не погоджується з оцінкою доказів, даною судами попередніх інстанцій.
Втім, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, й за змістом норм ст. 433 КПК України не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Тому означені доводи засудженої  не належать до  предмета перевірки  суду касаційної інстанції. 
Натомість це було предметом належної перевірки судів нижчих інстанцій. 
Що стосується доводів засудженої про суворість призначеного їй  апеляційним судом покарання,  то вони теж не заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.  
Суд апеляційної інстанції, на відмінну від місцевого  суду,  врахував наведені вимоги закону та, призначаючи ОСОБА_6 основне  покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, що полягав у порушенні засудженою декількох пунктів вимог Правил дорожнього руху.  
При цьому всебічно взяв до уваги дані про особу винної, зокрема те,  що   вона   вперше притягується до кримінальної відповідальності, має вищу освіту, науковий ступінь,  постійне місце роботи за яким характеризується позитивно, одружена, до адміністративної відповідальності у сфері безпеки дорожнього руху не притягувалась. 
Водночас апеляційний суд врахував посткримінальну поведінку засудженої, яка свою  вину у вчиненому не визнала, не розкаялась, незважаючи на те, що з моменту ДТП пройшло більше  6 років взагалі не відшкодувала потерпілому завдану шкоду. 
Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання,  апеляційний  суд  не встановив. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції врахував усі обставини, які за законом мають правове значення, й призначив ОСОБА_6 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке не є максимальним, що передбачене   санкцією  ч.  2   ст. 286 КК України, а також на підставі ст. 75 КК України звільнив засуджену від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю  3 роки.   
Касаційний суд вважає, що в даному випадку призначене апеляційним судом покарання є  законним та справедливим, воно сприятиме виправленню винної, попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
У зв`язку із цим та, керуючись статтями 433, 434, 436, 442 КПК України, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають до задоволення, а оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої та прокурора - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:     

ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                  ОСОБА_3