П О С Т А Н О В А
       І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
5 листопада 2025 року                                                                                               місто Київ 
                                                                                           справа № 373/188/24                                                                       провадження № 22-ц/824/11995/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,  за участю секретаря судового засідання Височанської Н.В.,
 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 
 
на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року ухвалене у складі судді  Залеської А.О.,-         
                      
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2024 року позивач звернувся до суду з цим позовом до ОСОБА_2 в якому просив просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення межі між земельною ділянкою з кадастровим номером: 3211000000:01:061:00092, що належить ОСОБА_1 , із земельною ділянкою з кадастровим номером: 3211000000:01:061:00064, що належить ОСОБА_2 , з демонтуванням та перенесенням за рахунок відповідачки паркану на визначену спільну межу, у відповідності до Державних актів на право власності на земельні ділянки; стягнути з відповідачки завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 10 000 грн; стягнути з відповідачки судові витрати по справі, які згідно додатково поданої письмової заяви склали суму 52 708 грн.
Позов обґрунтовано тим, що  позивач володіє нерухомим майном - житловим будинком та відповідними надвірними господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та приватизованою земельною ділянкою під вказаним будинковолодінням.
Власником суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .
Літом 2023 року відповідачка  самовільно зламала огорожу, що розділяла їх земельні ділянки і перемістила межу близько 1,5 м в глиб території позивача та почала будівництво паркану.
У зв'язку з зазначеним, позивач звертався зі скаргами до Переяславської міської ради, але вказане питання не було вирішено.
Рішенням Переяслав- Хмельницького міськрайонного суду від 28 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,  було встановлено не було встановлено порушення меж зі сторони ОСОБА_1 .. Незважаючи на факти встановлені судовим рішенням ОСОБА_2 вважає, що межа між земельними ділянками встановлена невірно. Вказане й призвело до того, що за допомогою найнятих відповідачкою осіб було демонтовано паркан встановлений  ОСОБА_1 .
Крім того, позивач зазначає, що відповідачка своїми незаконними діями, які тривають більше шести років, завдала позивачу моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях позивача при постійних доведенням своєї невинуватості  та правоти. Вказане спричиняло погіршення здоров'я позивача. Позивач  змушений був неодноразово звертатися до органів міської ради та правоохоронних органів для відновлення своїх порушених прав, що викликало постійне психологічне напруження, яке спричинило безсоння, роздратованість, постійні головні болі. Моральну шкоду позивач оцінив в 10000 грн.
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року частково задоволені позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Переяславської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 шляхом відновлення межі між земельною ділянкою з кадастровим номером: 3211000000:01:061:0092, яка належить ОСОБА_1 , із земельною ділянкою з кадастровим номером: 3211000000:01:061:0064, яка належить ОСОБА_2 , з демонтуванням та перенесенням за власний рахунок паркану на визначену спільну межу, у відповідності до Державних актів на право власності на земельні ділянки.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 3000грн..
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у загальному розмірі 32821,00 грн..
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачка  ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та покласти на нього судові витрати.  ОСОБА_2 вважає рішення незаконним й необґрунтованим, та таким, що порушує її законні права та інтереси, винесено з порушенням норм як процесуального, так і матеріального права.
Зокрема, апелянт  посилається те, що судом першої інстанції не взято до уваги її свідчення щодо встановлення ОСОБА_1 у 2012 році огорожі,  уступивши  їй частину землі в рахунок погашення боргу в розмірі 1000 грн, що підтверджується відповідною розпискою.
Також залишено поза увагою суду,  що між сторонами були узгоджені межі їхніх земельних ділянок, паркан у домоволодінні апелянта не відповідає межам належній їй земельній ділянці, при цьому такий паркан жодним чином не порушує прав ОСОБА_1 як сусіда, а тому у нього відсутні підстави для звернення з цим позовом до суду. 
Заперечує проти стягнення з неї моральної шкоди, оскільки доказів завдання такої позивачем не надано а також проти стягнення витрат на професійну правничу допомоги, які вважає завищеними.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.
В судове засідання не з`явилися ОСОБА_1 та представник  третьої особи виконавчого комітету Переяславської міської ради, будучи повідомленими про місце, день і час засідання суду, що підтверджується  рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та звітом про доставку вихідної кореспонденції  Київського апеляційного суду відповідно. Представник ОСОБА_1 адвокат Романенко Г.П. направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із знаходженням до 21 листопада 2025 року на лікуванні за межами України, але доказів на підтвердження таких обставин не надав, а тому колегія суддів визнала причини його неявки неповажними і відмовила у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи. Представник виконавчого комітету Переяславської  міської ради Саулко В.В. подав до суду заяву, в який  просив розглянути справу без участі представника третьої особи.
В судове засідання  ОСОБА_2 та її представник адвокат Куліш Б.М. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І.,  вислухавши пояснення  учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість  ухваленогоу справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 346712 від 01.11.2012, що виданий на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2011, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0449 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3211000000:01:061:0092, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Право власності позивача на вказану земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до меж земельної ділянки на плані, що міститься в Державному акті на ім`я ОСОБА_1 та згідно кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером: 3211000000:01:061:0092 по межі від А до Б, що сумарно складає 28,56 п/м., сусідкою позивача є відповідачка ОСОБА_2 . З інших двох сторін земельна ділянка ОСОБА_1 межує із землями міської ради, а з протилежної сторони (від В до Г) - із земельною ділянкою, яка також належить ОСОБА_1 . 
Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 151277 від 28.09.2011, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2010, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0222 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3211000000:01:061:0064, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .
Відповідно до меж земельної ділянки на плані, що міститься в Державному акті на ім`я ОСОБА_2 , земельна ділянка з кадастровим номером: 3211000000:01:061:0064 по межі від А до Г, що сумарно складає 28,56 п/м., на день видачі Державного акту межує із ділянкою ОСОБА_3 , у якої, як пояснили сторони купив земельну ділянку ОСОБА_1 та став сусідом відповідачки.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2024 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2010 зареєстровано право власності на житловий будинок з прибудовами, а на підставі Державного акту ЯК № 151277 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,0222 га з кадастровим номером 3211000000:01:061:0064, що знаходяться по АДРЕСА_1 . 
У 2016 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту нею частини земельної ділянки, площею 0,0095 га. У свою чергу, ОСОБА_2 подала зустрічний позов, зокрема: про визнання за нею права власності на 0,01 га земельної ділянки по АДРЕСА_2 в порядку придбання за договором купівлі-продажу, оформленого розпискою. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04.12.2017 у справі № 373/1945/16-ц зі змінами згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 18.04.2018 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Залишаючи без змін рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04.12.2017 у справі № 373/1945/16-ц в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні його вимог про зобов`язання ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту нею частини земельної ділянки, площею 0,0095 га, апеляційний суд Київської області погодився з мотивами суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факу самовільного захоплення відповідачкою частини належної йому земельної ділянки площею 0,0095 га шляхом встановлення огорожі, оскільки не було заявлено клопотання про призначення відповідної експертизи, а суд не володіє спеціальними знаннями в галузі землеустрою для самостійного визначення чи має місце порушення прав землевласника.
Згодом, у 2018 році ОСОБА_1 самостійно переніс паркан. Це стало приводом для звернення ОСОБА_2 з позовом до суду з вимогами про зобов`язання ОСОБА_1 встановити паркан на попереднє місце його розташування (справа № 373/1323/21).
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28.12.2022 у справі № 373/1323/21 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою було відмовлено. Рішення мотивоване тим, що згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 03.08.2022 №5-22 не виявлено порушень меж земельної ділянки та інших прав ОСОБА_2 зі сторони сусіда ОСОБА_1 внаслідок встановлення паркану. Зазначене рішення суду оскаржувалось позивачкою в апеляційному порядку та постановою Київського апеляційного суду від 19.04.2023 залишено без змін. Залишаючи без змін рішення суду від 28.12.2022 апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог позивачкою, оскільки нею не надано належних доказів на підтвердження того, що саме відповідач чинить їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, та порушив межу її земельної ділянки. (а.с.10-12)
Відповідачка ОСОБА_2 визнала, ту обставину,  що 31.08.2023 ОСОБА_2 разом з чотирма чоловіками самостійно, у відсутності позивача демонтувала паркан, встановлений на межі з її земельною ділянкою та переставила його в глиб земельної ділянки ОСОБА_1 , максимально змістивши меже до будинку позивача (а.с.17).
На кадастровому плані земельної ділянки позивача з кадастровим номером 3211000000:01:061:0092, що виготовлений у 2024 році по фактичним межам, після того як ОСОБА_2 переставила паркан, видно що межа (від В до Г) між ділянкою позивача та відповідачки змінилась в конфігурації у порівнянні з тією, що вказана у Державних актах на право власності на земельну ділянку обох сторін (а.с.67-68).
У висновку судової земельно-технічної експертизи від 10.06.2024 №5-24 (а.с. 104-113) експерт Бойко М.В. зазначив, що у відповідності до правовстановлюючих документів (по базі даних ДЗК) земельна ділянка АДРЕСА_1 з кадастровим номером 3211000000:01:061:0064 не накладається на земельну ділянку АДРЕСА_1 з кадастровим номером 3211000000:01:061:0092.
Разом з тим, експерт встановив наступні порушення по фактичному користуванню:
Фактично існуючі межі земельної ділянки АДРЕСА_1 з кадастровим номером 3211000000:01:061:0064 не відповідають визначеним межам (по базі даних ДЗК), власником якої є ОСОБА_2 , внаслідок чого площа цієї земельної ділянки збільшилась на 63,6 кв.м. за рахунок земель ОСОБА_1 .
Фактично існуючі межі земельної ділянки АДРЕСА_1 з кадастровим номером 3211000000:01:061:0092 не відповідають визначеним межам (по базі даних ДЗК), власником якої є ОСОБА_1 , внаслідок чого площа цієї земельної ділянки зменшилась на 63,6 кв.м.
Фактично розміщений паркан між земельною ділянкою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3211000000:01:061:0064 та земельною ділянкою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3211000000:01:061:0092 не відповідає межам земельних ділянок згідно даних Держгеокадастру України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд  першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 своїми діями по перенесенню паркану на більш віддалене місце від стіни свого будинку порушила, визначену в Державному земельному кадастрі спільну межу земельної ділянки з кадастровим номером: 3211000000:01:061:0064 по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , та земельної ділянки площею 0,0449 га з кадастровим номером:3211000000:01:061:0092 по АДРЕСА_1 , що належить  суміжному землевласнику - позивачу ОСОБА_1 .. При цьому, такі дії відповідачки позбавили можливості позивача користуватись частиною земельної ділянки площею 63,6 кв.м.  Також суд першої інстанції зазначив, що порушене  право власності  позивача, з користування якого вибула частина  належної йому земельної ділянки, підлягає  судовому захисту в обраний ним спосіб.
Задовольняючи позовні вимоги  в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що  дії відповідачки по зміщенню паркану всупереч рішенню суду, який не встановив з боку ОСОБА_1 порушень земельних прав ОСОБА_2 ,   без згоди позивача та без його відому, у його відсутність з входженням на територію його домоволодіння, спричинили позивачу певну моральну шкоду. Моральна шкода полягає  в  моральних стражданнях, душевному хвилюванні та переживаннях позивача, який був змушений  шукати захисту в судовому порядку, що в свою чергу вимагає від нього додаткових зусиль, коштів, терпіння та постійної душевної наруги.
 
Визначаючи розмір моральної шкоди,  суд першої інстанції взяв до уваги причини, характер та тривалість душевних переживань, яких зазнав позивач, а також настання негативних наслідків для його майнових прав від дій відповідачки, та визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача 3000 грн., що відповідає критерію розумності, співмірності та справедливості.
Визначаючи суму витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції  вважав, що заявлена позивачем сума понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35000 грн. є неспівмірною з виконаною роботою адвоката та її складністю, непосильною для відповідача, а тому суд першої інстанції зменшив відповідну суму витрат на професійну правничу допомогу та визначив її розмір 16000 грн., що відповідатиме принципу розумності та справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у ч.1 ст.79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Нормами частини першої ст.81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним право користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю (негаторний позов).
Відповідно до ч.2, 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання чиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження ба (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням права власника або землекористувача тощо).
Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обстави: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця) ( правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 599/340/16-ц).
Відповідно до п.п. «г», «е» ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.
За правилами добросусідства, яке наведене у ч.3 ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.
Установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є суміжними землевласниками земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 . Спільна існуюча межа земельної ділянки позивача та земельної ділянки відповідачки, згідно правовстановлюючих документів сторін та даних Державного земельного кадастру  розташована близько до стіни житлового будинку відповідачки, що ускладнює прохід до входу в її будинок. Разом з тим, саме у таких межах відповідачка ОСОБА_2 придбала земельну ділянку 0,0222 га з кадастровим номером 3211000000:01:061:0064 по АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 08.07.2010 та отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку.
У 2012 році ОСОБА_1 , ставши власником земельної ділянки площею 0,0449 га з кадастровим номером 3211000000:01:061:0092 по АДРЕСА_1 , що по сусідству з відповідачкою, відступив їй частину своєї земельної ділянки для зручності користування входом до будинку, але укладати договір купівлі-продажу відступленої частини земельної ділянки, як того вимагала відповідачка, позивач не бажав.
Таким чином, ОСОБА_2   певний час користувалася  частиною земельної ділянки ОСОБА_1   не на постійній основі, а на основі добросусідських відносин.
У 2018 році ОСОБА_1 встановив паркан на межу земельних ділянок у відповідності до плану у Державному акті за даних ДЗК. Такі дії сусіда ОСОБА_2 оскаржила до суду, проте рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28.12.2022, яке після перегляду його в апеляційному та касаційному порядку залишилося без змін,  відмовлено в задоволенні її вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та перенесення паркану на попереднє місце, у зв`язку з не доведенням порушення межі належної  позивачці земельної ділянки.
31.08.2023 ОСОБА_2 ,  без рішення суду та не отримавши згоди ОСОБА_1 ,  демонтувала паркан та переставила його в глиб земельної ділянки останнього таким чином, що її земельна ділянка по фактичному користуванню збільшилась на 63,6 кв.м., а земельна ділянка позивача, відповідно зменшилась на цю саму площу.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що  позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом відновлення межі між земельною ділянкою позивача та земельною ділянкою відповідачки з перенесенням паркану за рахунок останньої на межу у відповідності  до правовстановлюючих документів.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що  спірну частину земельної ділянки ОСОБА_2 набула правомірно, за доброї волі ОСОБА_1 , який відступив їй  земельну ділянку в рахунок погашення його боргу перед відповідачем, але в подальшому  ухилявся від оформлення у нотаріуса договору купівлі-продажу, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки  відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами набуття нею права на спірну частину земельної ділянки, межі земельних ділянок, що визначені по базі даних ДЗК, документально не змінилися.
Натомість,  фактично розміщений ОСОБА_2 паркан між земельною ділянкою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3211000000:01:061:0064 (власником є ОСОБА_2 ) та земельною ділянкою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3211000000:01:061:0092 (власником є ОСОБА_1 ) не відповідає межам земельних ділянок  згідно даних Держгеокадастру України. 
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що розміщення паркану ОСОБА_2 жодним чином не порушує прав сусіда ОСОБА_1 , земельна ділянка якого по фактичному користуванню більша на 42 кв.м. за рахунок земель Переяславської міської ради,  є безпідставними, оскільки внаслідок  саме дій відповідачки  площа земельної ділянки ОСОБА_1   зменшилася на 63,6 кв.м. 
Сам по собі факт збільшення  площі земельної ділянки ОСОБА_1 за рахунок земель Переяславської міської ради на відносини сторін, які суміжних землекористувачів така обставина не дає підстав для збільшення земельної ділянки ОСОБА_2 за рахунок  належної  ОСОБА_1 на праві власності земельної ділянки.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, також є безпідставними з огляду на наступне.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті ( ч.1 ст.1168 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає  у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.2 ч.1 ст.23 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування  моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини  особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз.2 ч.3 ст.23 ЦК України).
Встановивши, що внаслідок  протиправних дій ОСОБА_2 , яка  вчинила дії по перенесенню паркану у глиб земельної ділянки, що у перебуває у власності ОСОБА_1 ,  права  позивача на користування частиною земельної ділянки були порушені, що призвело до його душевних страждань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про  доведеність позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди. Розмір моральної шкоди суд першої інстанції визначив, врахувавши характер та тривалість душевних страждань, яких зазнав позивач, а також   вимоги розумності та справедливості.
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу, то і в цій частині  доводи апелянта є безпідставними.
Сума судових витрат в розмірі 32821 грн. складається із  суми судового збору та  витрат на проведення експертизи, які підлягають стягненню з відповідача відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, якою передбачено, що  судовий збір  покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  у разі задоволення позову - на відповідача.
Таким  чином, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, суд першої інстанції відповідно до норм цивільно-процесуального закону стягнув витрати позивача у виді судового збору та витрат на проведення експертизи з відповідача.
Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції,  визнавши суму заявлену  позивачем до стягнення  в розмірі 35000 грн. неспівмірною з виконаною роботою адвоката та її складністю, непосильною для відповідача, визначив  суму до стягнення  16000 грн.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи переважно зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставинах, спрямовані на переоцінку цих доказів і обставин.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки рішення суду не підлягає скасуванню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В: 
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 21 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                          О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                             Л.Д. Поливач 
 
                                                                                        А.М. Стрижеус