ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року		Справа № 300/7065/23 пров. № А/857/17504/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом Приватного підприємства «Ріо-Транс» до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Ріо-Транс» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року (суддя Остап`юк С.В., м.Івано-Франківськ), -
ВСТАНОВИВ:
13.10.2023 Приватне підприємство «Ріо-Транс» (далі – ПП) звернулося до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області (далі – Укртрансбезпека, Відділ відповідно) в якому просило:
визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративного-господарського штрафу від 20.09.2023 № ПШ 030421 (далі – Постанова).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у спірних правовідносинах позивач не вчиняв порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки безпосередньо не здійснював перевезення вантажу, а фактично був експедитором транспортного перевезення вантажу, тому в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі – Закон №2344-III) не є автомобільним перевізником.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме позивач є автомобільним перевізником в даних правовідносинах, а не інші особи.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 04.11.2023 о 16:30 год у Хмельницькій області на А/Д М-30 252 км, старшими державним інспекторами Відділу, відповідно до направлення на рейдову перевірку від 30.06.2023 за № 004388 проведено перевірку транспортного засобу марки Mersedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .. За результатами перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 04.07.2023 № 027823 (далі – Акт).
Під час перевірки виявлено, що водій ОСОБА_2 здійснював внутрішні вантажні перевезення згідно з товарно-транспортною накладною № 0000000028 від 04.07.2023 (далі – ТТН), без протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, індивідуальної контрольної книжки водія або графіка змінності водія. Водій від надання пояснень про причини порушень та підписання акта перевірки відмовився.
06.09.2023 Відділ на адресу позивача направив повідомлення за № 3766/40/23-23 про необхідність прибути 22.09.2022 о 10:00 год для розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Позивач на розгляд справи до Відділу не з`явився, однак на його адресу направив письмові пояснення із викладом заперечень щодо виявленого порушення, з долученням відповідних документів.
20.09.2023 начальник Відділу прийняв Постанову, якою за допущення порушень вимог статті 48 Закону №2344-III, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III, стягнув з ПП адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000 гривень.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон № 2344-III регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Відповідно до статті 6 Закону № 2344-ІІІ реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Статтею 33 Закону № 2344-III передбачено, що автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
За приписами частин першої, другої статті 48 Закону № 2344-ІІІ установлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 2344-ІІІ водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону № 2344-ІІІ та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів, наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 затверджено «Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів» (далі - Положення № 340).
Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (пункт 1.2. Положення № 340).
За правилами пункту 1.3. Положення № 340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).
Приписами пункту 1.4. Положення № 340 передбачено, що це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств; закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності.
Відповідно до пункту 6.1. Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв (пункт 6.3. Положення № 340).
Згідно з пунктом 7.1. Положення № 340 органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.
Абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із прийняттям відповідачем Постанови з підстав порушення позивачем вимог пункту 6.1 Положення № 340 - відсутність у позивача на момент проведення перевірки протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.
Однак, позивач заперечує правомірність цієї Постанови, вказуючи, що він не є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III, а відтак не може бути притягнутий до відповідальність за порушення зазначеного законодавства. В свою чергу, жодних спростувань щодо допущеного порушення, а саме відсутності у позивача на момент проведення перевірки протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, позивач-апелянт не наводить. 
За текстом статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Згідно з частиною першою статті 34 закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; .
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 2344-III до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.
До комплексу допоміжних операцій, пов`язаних із внутрішніми перевезеннями вантажів автомобільним транспортом, належать: завантаження та розвантаження автомобільних транспортних засобів; перевантаження вантажів на інший вид транспорту чи транспортний засіб; сортування, пакування, обмірювання та маркування вантажу; накопичення, формування або дроблення партій вантажу; зберігання вантажу; транспортно-експедиційні послуги.
Питання відповідності особи, яка перевозить вантаж, критеріям автомобільного перевізника, визначеним Законом № 2344-III в аспекті правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, через відсутність у водія документів, неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема у справах №№640/27759/21, 240/22448/20, 280/3520/22, 620/18215/21, 600/1407/22-а та 280/2150/23.
У постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 640/27759/21 Верховний Суд указав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Водночас нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
В іншій постанові Верховного Суду (від 22 лютого 2023 року у справі № 240/22448/20, на яку посилається скаржник) Верховний Суд зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
У постанові від 21 грудня 2023 року у справі № 280/2150/23 Верховний Суд зазначив, що на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який, у розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-III, має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
Як видно з матеріалів справи, відповідно до Договору перевезення від 01.01.2022 № 01/01/22 та заявки на транспортно-експедиторське обслуговування від 04.07.2023 № 000003404, укладених між Приватним підприємством «АТЛАС» (Замовником) та ПП (Перевізником), Замовник доручив за плату, а Перевізник взяв на себе зобов`язання надати Замовнику послуги з організації перевезення вантажу автомобільним транспортом на наступних умовах: маршрут перевезення: Україна-Україна; дата завантаження: 04.07.2023; дата доставки: 05.07.2023; вантаж: ферменти в каністрах, 7 палет 1, 2-1, 1 4225 кг нетто; адреса завантаження: м. Івано-Франківськ, вул. Островського, 29; адреса розвантаження: Київська обл., Фастівський р-н, смт Кожанка, Територія цукрового заводу, буд. 1-Г; сума фрахту (вартість послуг): 11 600,00 грн; порядок оплати: 5 банківських днів з моменту отримання оригіналів ТТН, рахунку та акту виконаних робіт, але не пізніше 15 банківських днів після розвантаження вантажу; номер автомобіля: НОМЕР_1 ; водій: ОСОБА_2 (далі – вантаж). 
25.05.2023 між ПП (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Р-Транс» (Експедитор) укладено Договір про надання транспортно-експедиційних послуг № 2505/23. Згідно предмету цього договору Експедитор взяв на себе зобов`язання від свого імені, за плату і за рахунок Замовника надавати останньому транспортно-експедиційні послуги, які пов`язані з організацією та/або виконанням перевезень вантажів Замовника в міжнародному та/або в регіональному сполученні, а Замовник зобов`язується приймати та оплачувати надані Експедитором послуги, на умовах викладених у цьому Договорі. Також, в межах вказаного Договору між Сторонами підписано заявку на транспортно-експедиційне обслуговування від 04.07.2023.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Р-Транс» на виконання вказаного доручення позивача, передоручило його виконання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 з яким було укладено Договір-доручення № ХС10.01/21-001 від 01.11.2017 на транспортно-експедиційне обслуговування і перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні та по території України, а також підписано заявку на надання транспортно-експедиційних послуг № 77 від 04.07.2023.
Надалі, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (Експедитор) на виконання доручення Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Транс» уклав Договір на надання транспортних послуг від 04.07.2023 № 0362/ЕХ/23 з фізичною особою ОСОБА_1 щодо організації виконання вищевказаного перевезення вантажу транспортним засобом марки MERSEDES-BENZ, державний реєстрацій номер НОМЕР_2 .
Саме ОСОБА_1 , як наполягає позивач-апелянт є перевізником у спірних відносинах.
Згідно з частинами першою, другою статті 50 Закону № 2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.
Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
Згідно з пунктами 3.1-3.5 пункту 3 «Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 (далі - Правила) договори про перевезення вантажів автомобільним транспортом укладаються між фізичними та юридичними особами, які здійснюють автомобільні перевезення вантажів на комерційній основі (надалі - Перевізники), та вантажовідправниками або вантажоодержувачами (надалі - Замовники). Примірний договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міському та міжміському сполученні (надалі - Договір) наведений в додатку 1.
Договір про перевезення вантажів може укладатися Перевізником з посередницьким підприємством, яке користується правами та несе обов`язки і відповідальність, що передбачені для вантажовідправників і вантажоодержувачів.
Ініціативу про встановлення договірних стосунків для перевезення вантажів автомобільним транспортом може виявити як Перевізник, так і вантажовідправник (вантажоодержувач) - майбутній Замовник.
Після того, як Перевізник і Замовник узгодили умови перевезень і розрахунки, стверджений підписом Перевізника проект Договору з необхідними до нього додатками в двох екземплярах Перевізник зобов`язаний направити Замовнику не пізніше ніж через три дні після його узгодження.
У Договорі встановлюються: термін його дії, обсяги перевезень, умови перевезень (режим роботи по видачі та прийманню вантажу, забезпечення схоронності вантажу, виконання вантажно-розвантажувальних робіт і таке інше), вартість перевезень і порядок розрахунків, порядок визначення раціональних маршрутів, обов`язки сторін, відповідальність тощо.
За текстом підпункту 10.1 пункту 10 Правил перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених Договорів із Замовниками згідно з заявками (додаток 1) або за разовими договорами (додаток 2).
За підпунктом 10.10 пункту 10 Правил за домовленістю сторін водій може виконувати обов`язки супровідника вантажів (експедитора).
За підпунктами 11.1, 11.3, 11.5 пункту 11 Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.
У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику.
З аналізу вказаних договорів, позивач фактично уповноважує інших осіб виконати своє зобов`язання перед Замовником – Приватним підприємством «Атлас». Однак, згідно Договору перевезення від 01.01.2022 № 01/01/22 та товарно-транспортної накладної від 04.07.2023 № 0000000028 позивач є перевізником, а не експедитором транспортного перевезення вантажу, що не спростовує факту, що саме позивач є автомобільним перевізником в даних правовідносинах, а не інші особи, зазначені у вказаних договорах.
Таким чином, виходячи з наявних у справі доказів, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що перевізником у межах спірних відносин є позивач як особа, що зазначена у товарно-транспортній накладній від 04.07.2023 № 0000000028.
В решті доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення по суті спору.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Ріо-Транс» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич