ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 р. 	Справа № 440/15525/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.
суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. 
за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції О.О. Кукоба) від 19.11.2025 року (повний текст складено 19.11.25 року) по справі № 440/15525/25
за позовом ОСОБА_1 
до Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції   
про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

До Полтавського окружного адміністративного суду 14 листопада 2025 року надійшов позов ОСОБА_1 до Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому позивачка просить:
визнати протиправною та скасувати постанову Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1;
визнати протиправною та скасувати постанову Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.11.2025 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1;
визнати протиправною та скасувати постанову Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.11.2025 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
визнати протиправною та скасувати постанову Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.11.2025 про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 у справі № 440/15525/25, а справу направити до Полтавського окружного адміністративного суду на стадію відкриття провадження в адміністративній справі. 
Крім того заявила клопотання про витребування у Решетилівському ВДВС у Полтавському районі Полтавської області СМУМЮ належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_1.
Також позивач надала клопотання Вх. № 2980 від 15.01.2026, в якому просила вийти за межі позовних вимог та фактично задовольнити позовні вимоги по суті.
Відповідачем поданий відзив у справі, в якому проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив відмовити.
Наданий відповідачем до суду відзив на апеляційну скаргу до уваги судом не приймається, оскільки поданий з пропуском строку, який був встановлений ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 і жодних поважних причин щодо неможливості подання відзиву у строк, встановлений судом, відповідач не наводить.
Відповідач, в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином.
Позивачка в судове засідання не прибула, надала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване відсутністю енергопостачання, з огляду на що її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яка призначена згідно ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 05.01.2026, неможлива.
Водночас, колегія суддів зазначає, що позивач подала заяву про розгляд справи у режимі відеоконференції, однак через технічні проблеми (відключення електропостачання) провести судове засідання в режимі відеоконференції не було можливим.
Разом з тим, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 195 КАС України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами, а клопотання позивача про відкладення розгляду справи підлягає залишенню без задоволення.
Щодо заявленого позивачкою клопотання про витребування матеріалів виконавчого провадження, колегія суддів зазначає, що наразі відсутня необхідність у їх витребуванні, з огляду на те, що предметом апеляційного перегляду є ухвала про відмову у відкритті провадження, а докази, які просить витребувати позивач мають значення для розгляду справи по суті позовних вимог.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Приймаючи рішення про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що спір, який виник випливає з рішення, ухваленого місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства, отже його слід розглядати в порядку цивільного судочинства.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно зі ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Аналіз наведених вище норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу та про стягнення основної винагороди
Отже, постанова виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Колегія суддів зазначає, що особливості провадження у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця урегульовано статтею 287 КАС України, частиною першою якої передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначених нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження».
Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані ці правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що до розглядуваних спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII, якою закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, про стягнення основної винагороди, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Аналогічні правові висновки щодо застосування наведених вище правових норм викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, у справі № 127/9870/16-ц та у справі №2-01575/11, від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11, від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц, від 3 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 та № 766/740/17-ц відповідно, від 29 травня 2019 року у справі № 758/8095/15-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі № 766/10138/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 1940/1957/18, від 15 січня 2020 року у справі №1.380.2019.001073 та від 29 вересня 2020 року у справі № 295/6656/14-ц, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 160/4071/20, від 31 березня 2021 року у справі № 640/18024/20, від 30 листопада 2022 у справі № 640/14282/19.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що суб`єктом владних повноважень рішення якого оскаржується, зокрема, є Решетилівський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою виникнення спірних правовідносин стало, зокрема, винесення державним виконавцем постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження НОМЕР_1, та постанова про стягнення виконавчого збору ВП НОМЕР_1.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що спір щодо оскарження постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.11.2025 на суму 340,00 грн. та постанова про стягнення виконавчого збору від 10.11.2025 на суму 1626,72 грн. підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про непоширення юрисдикції адміністративного суду на оскарження постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.11.2025 та постанови про стягнення виконавчого збору від 10.11.2025, що у свою чергу свідчить і про помилковість висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження та застосування п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, що призвело до порушення норм процесуального права і постановлення передчасної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у цій справі.
Крім того, юрисдикція адміністративних судів, як було вже зазначено вище, поширюється на справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Між тим, колегія суддів зазначає, що позивач оскаржує також постанови Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 та про арешт коштів боржника від 10.11.2025 ВП НОМЕР_1.
При цьому, статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
За таких обставин, рішення, дії та бездіяльності під час виконання судового рішення прийнятих в порядку цивільного судочинства підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, крім рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця прийнятих під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
Згідно з ч. 4 ст. 172 КАС України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, суду першої інстанції необхідно враховувати наведене вище та вирішити питання чи не порушено у даному спорі правила об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства.
Відповідно до ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 у справі № 440/15525/25 з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 320, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 року по справі № 440/15525/25 скасувати.
Справу № 440/15525/25 направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко   В.В. Катунов   	

Повний текст постанови складений 16.01.2026 року.