РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
01 січня 2026 р.  Справа № 120/14456/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області (відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийняття рішення про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком на підставі пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 1058-IV, у зв`язку з відсутністю страхового стажу 15 років.
Ухвалою судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні).
Головним управлінням Пенсійного фонду України у Миколаївській області подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначає, що за результатами розгляду документів, доданих позивачем до заяви від 30.01.2024 до страхового стажу не зараховано періоди роботи в КСП “Вікторія” з 22.03.1993 по 31.12.2002, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки бланк документу відповідає оновленому зразку, на титульному аркуші наявний герб України, дата заповнення трудової книжки - 03.08.2002, а запис про роботу з 22.03.1993, титульна сторінка завірена СВК “Петровського”. Інформація про видачу дубліката трудової книжки, відсутня. В довідках від 29.06.2023 № 01-14-51 та № 01-14-52, виданих КУ “Трудовий архів Шаргородської міської ради”, за період роботи протягом 1994-1997 років, відсутні відомості про трудову діяльність, зокрема не вказана заробітна плата помісячно та кількість відпрацьованих вихододнів. Вищевказаний період зараховано до страхового стажу, частково, періодом догляду за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею трирічного віку, з 30.03.1993 по 29.03.1996, та періодами роботи в КСП, згідно з архівними довідками від 29.06.2023 № 01-14-51 та № 01-14-52 ( про заробітну плату), з помісячною розбивкою, оскільки відсутні розпорядчі документи про прийняття та звільнення з КСП, та періодами наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; догляду за дитиною з інвалідністю віком до 16 років протягом лютого 1998 - грудня 2003 року, згідно з протоколом опитування свідків від 29.01.2024.
Відповідач 2 зауважує, що позивачем до заяви від 30.01.2024 не надано документи, підтверджуючі визнання дитини дитиною з інвалідністю віком до 16 років, передбачені Порядком № 637. Крім того, наявні дані про роботу протягом 1998 - 2002 років.
Страховий стаж позивача склав 10 років 07 місяців 07 днів. Таким чином, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 22.04.2024 № 024550006269 скасовано рішення від 21.02.2024 № 024550006269 про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону № 1058 та прийнято рішення про відмову позивачу в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 15 років.
Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області також скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV пенсія призначається за наявності не менше 15 років страхового стажу, проте згідно розрахунку стажу страховий стаж позивача складає 10 років 07 місяців 07 днів, який є недостатнім для призначення пенсії за віком.
23.12.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить позов задовольнити у повному обсязі, а також винести окрему ухвалу щодо відповідачів з приводу порушень вимог чинного законодавства.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
30.01.2024 позивачем до територіального органу Пенсійного фонду України подано заяву про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058).
За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області розглянуто заяву від 30.01.2024 та додані до неї документи та рішенням від 21.02.2024 призначено позивачу з 30.01.2024 дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону № 1058, з урахуванням страхового стажу 16 років 08 місяців 05 днів.
22.04.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянуто заяву позивача від 30.01.2024.
Рішенням №024550006269 від 22.04.2024 відповідач 2 відмовив ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу (15 років). Згідно зазначеного рішення загальний страховий стаж позивача становить 10 років 07 місяців 07 днів.
Водночас, до страхового стажу позивача не було зараховано періоди:
- роботи в КСП “Вікторія” з 22.03.1993 по 31.12.2002, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки бланк документу відповідає оновленому зразку, на титульному аркуші наявний герб України, дата заповнення трудової книжки - 03.08.2002, а запис про роботу з 22.03.1993, титульна сторінка завірена СВК “Петровського”. Інформація про видачу дубліката трудової книжки, відсутня. В довідках від 29.06.2023 № 01-14-51 та № 01-14-52, виданих КУ “Трудовий архів Шаргородської міської ради”, за період роботи протягом 1994-1997 років, відсутні відомості про трудову діяльність, зокрема не вказана заробітна плата помісячно та кількість відпрацьованих вихододнів. 
Вищевказаний період зараховано до страхового стажу, частково, періодом догляду за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею трирічного віку, з 30.03.1993 по 29.03.1996, та періодами роботи в КСП, згідно з архівними довідками від 29.06.2023 № 01-14-51 та № 01-14-52 (про заробітну плату), з помісячною розбивкою, оскільки відсутні розпорядчі документи про прийняття та звільнення з КСП, та періодами наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;
- догляду за дитиною з інвалідністю віком до 16 років протягом лютого 1998 - грудня 2003 року, згідно з протоколом опитування свідків від 29.01.2024.
Також зазначено, що не надано документи, підтверджуючі визнання дитини дитиною з інвалідністю віком до 16 років, передбачені Порядком № 637. Крім того, наявні дані про роботу протягом 1998 — 2002 років.
За результати розгляду документів електронної пенсійної справи вирішено:
- скасувати рішення від 21.02.2024 № 024550006269 про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону № 1058;
- відмовити в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 15 років.
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача 2, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003.
За приписами пункту 3 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.
Відтак, із аналізу вищезазначеної норми слідує, що обов`язковими умовами для призначення дострокової пенсії за віком у спірному випадку є сукупність обставин:
- виховання жінкою особи з інвалідністю з дитинства до шестирічного віку;
- досягнення жінкою 50 років;
- наявність у жінки не менше ніж 15 років страхового стажу.
Згідно пункту 2.17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.12.2005 за №1566/11846 (надалі по тексту також Порядок №22-1), при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.
Абзацом 1 пункту 2.18. Порядку №22-1 встановлено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).
Визнання дитини тяжко хворою, якій не встановлено інвалідність, засвідчується посвідченням одержувача допомоги, довідкою про захворювання дитини на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, про те, що дитина отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, виданою закладом охорони здоров`я, форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 за №407 "Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15 квітня 2021 року за № 510/36132. У разі якщо дитина визнана тяжко хворою після досягнення шестирічного віку надається медичний висновок закладу охорони здоров`я про те, що дитина мала тяжку хворобу до досягнення нею шестирічного віку (абзац 2 пункту 2.18. Порядку №22-1).
Орган, що призначає пенсію, в сулу вимог абзацу 3 пункту 2.18. Порядку №22-1 додає до заяви одержані від органів, що призначають допомогу, відомості про вид отриманої допомоги та період її одержання (за наявності).
Повертаючись до фактичних обставин справи суд зазначає наступне.
ОСОБА_1 , досягнула 50-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 від 25.07.2005.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12.04.1993 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 .
Відповідно до медичного висновку Вінницької обласної психіатричної лікарні ім. академіка А. Ющенка від 06.02.1998 ОСОБА_3 встановлено діагноз 318.03 - синдром Корнелії де Ланге, згідно наказу МОЗ України №175 від 5.12.1991 р. І п. 1 підлягає оформленню на соціальну пенсію строком на 2 роки.
ОСОБА_2 , на підставі наказу МОЗ України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 №454/471/516 "Про затвердження Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років", Постанови КМУ №889 від 26.07.2001 "Про порядок затвердження переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років, являється інвалідом з дитинства, дитиною яка мала медичні покази для визнання інвалідності, як дитини інваліда до 6-річного віку, що підтверджується довідкою КНП "Шаргородська міська лікарня" Шаргородської міської ради Вінницької області №32 від 10.05.2023.
Згідно виписки із Акта огляду МСЕК до довідки серії 10 ААА №668632 від 12.04.2011 ОСОБА_2 встановлена 2 група інвалідності безстроково, причина інвалідності вказано "Інвалідність з дитинства".
Відповідно до довідки Шаргородської міської ради №127 від 09.05.2023 ОСОБА_1 народила та виховала до шестирічного віку дитину з інвалідністю з дитинства, дочку ОСОБА_2 1993 року народження.
Довідкою Шаргородської міської ради №181 від 14.08.2023 підтверджено, що ОСОБА_1 народила та виховала до шестирічного віку дитину інваліда з дитинства, дочку ОСОБА_2 1993 року народження, та продовжувала її доглядати до 18 річного віку, оскільки дочка потребувала постійного стороннього догляду.
Відповідно до довідок Управління соціального захисту населення Жмеринської РДА Вінницької області №122 від 02.03.2023 та №576/05.24 від 29.06.2024 ОСОБА_1 перебувала на обліку у відділі державних соціальних допомог Шаргородського підрозділу управління соціального захисту населення Жмеринської РДА та одержувала державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю до 18 років на доньку ОСОБА_2 (допомогу призначено з 22.05.2008 по 30.03.2011.
Згідно довідки Управління соціального захисту населення Жмеринської РДА Вінницької області №577/14-11/05.24 від 29.05.2024 ОСОБА_2 1993 року народження перебуває на обліку в Управлінні та отримує допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю ІІ групи.
Крім того, в матеріалах справи наявні протоколи опитування свідків від 29.01.2024, в яких ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт догляду ОСОБА_6 за інвалідом дитинства, дочкою ОСОБА_7 1993 р.н. з моменту виникнення показників та встановлення групи інвалідності з 06.02.1998 та здійснює догляд по даний час.
Всі вищезазначені документи надавалися пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії.
Зі змісту спірного рішення Головного управління ПФУ в Миколаївській області слідує, що підставою відмови позивачці в призначенні пенсії за віком є відсутність необхідного страхового стажу (15 років), оскільки загальний страховий стаж позивача згідно оскаржуваного рішення становить 10 років 7 місяців 7 днів.
До страхового стажу не зараховано період:
- роботи в КСП “Вікторія” з 22.03.1993 по 31.12.2002, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки бланк документу відповідає оновленому зразку, на титульному аркуші наявний герб України, дата заповнення трудової книжки - 03.08.2002, а запис про роботу з 22.03.1993, титульна сторінка завірена СВК “Петровського”. Інформація про видачу дубліката трудової книжки, відсутня. В довідках від 29.06.2023 № 01-14-51 та № 01-14-52, виданих КУ “Трудовий архів Шаргородської міської ради”, за період роботи протягом 1994-1997 років, відсутні відомості про трудову діяльність, зокрема не вказана заробітна плата помісячно та кількість відпрацьованих вихододнів; 
- догляду за дитиною з інвалідністю віком до 16 років протягом лютого 1998 - грудня 2003 року, згідно з протоколом опитування свідків від 29.01.2024.
Надаючи правову оцінку мотивам щодо неврахування спірного страхового стажу, суд керується наступними аргументами.
Так, відповідно до статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Крім цього, за приписами пункту 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Закон №1058-IV набрав чинності 01.01.2004, до цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-ХІІ.
Відповідно до правового регулювання встановленого пунктом "є" частини 1 статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.
Суд звертає увагу, що за приписами статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
При відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (пункт 1 Порядку №637).
За змістом пункту 10 Порядку №637 час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, встановлюється на підставі:
- інформації про отримання допомоги, компенсації за догляд за такою особою, одержаної органами Пенсійного фонду України від органів соціального захисту населення, або акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду;
-документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю).
Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.
Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів соціального захисту населення або Пенсійного фонду України та інші документи.
Аналіз коментованих положень Порядку №637 свідчить, що час догляду за дитиною з інвалідністю віком до 16 років встановлюється на підставі сукупності обставин, які повинні бути засвідчені разом, втім одними із документів, перелік яких визначений окремо в абзаці 2 та 3 пункту 10 Порядку №637.
Положення абзацу 1 пункту 10 Порядку №637 не містить слова "можливо…", "можна встановлювати на…", "можна підтвердити на…" чи іншого словосполучення, яке б передбачало можливість встановлення часу догляду шляхом застосування одних із двох підстав за вибором особи, зокрема, документами, визначених в абзаці 2 чи в абзаці 3 пункту 10 Порядку №637.
Разом з тим, абзацами 4-6 пункту 10 Порядку №637 визначено, документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів соціального захисту населення або Пенсійного фонду України та інші документи.
Документами, що підтверджують вік, можуть бути свідоцтво про народження, паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу.
Як свідчать встановлені обставини у даній справі, позивач фактично виконала вимоги пункту 10 Порядку №637 шляхом подання до пенсійного органу всіх відповідних документів.
Зі змісту вищенаведених документів слідує, що донці позивача встановлено ІІ групу інвалідності та причиною інвалідності є інвалідність з дитинства. Водночас, початок захворювання, що стало причиною встановлення донці позивача інвалідності, мав місце у дитинстві до досягнення нею 6 років.
Проте як вказує відповідач у рішенні про відмову в призначенні пенсії до страхового стажу не враховано період догляду за дитиною з інвалідністю віком до 16 років, оскільки не надано документи, підтверджуючі визнання дитини дитиною з інвалідністю віком до 16 років, передбачені п. 10 Порядку №637. 
В контексті також аргументів відповідача суд відзначає, що відповідно до пункту 10 Порядку №637 документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів соціального захисту населення або Пенсійного фонду України та інші документи. При цьому, час догляду за дитиною з інвалідністю підтверджується інформацією про отримання допомоги, компенсації за догляд за такою особою, одержаної органами Пенсійного фонду України від органів соціального захисту населення.
Також, орган, що призначає пенсію, в сулу вимог абзацу 3 пункту 2.18. Порядку №22-1, додає до заяви одержані від органів, що призначають допомогу, відомості про вид отриманої допомоги та період її одержання (за наявності).
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 (справа №330/2181/16-а) підтримано позицію Верховного Суду України у постанові від 27.05.2014 (справа №21-133а14) та сформульовано наступний правовий висновок, який відповідно до положень статті 242 КАС України, є обов`язковим для врахування судом.
Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався у статті 2 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон №875-ХІІ), а також статті 1 Закону України від 06.10.2005 №2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон №2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону №2961-ІV дитина-інвалід особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові наголосила й на тому, що визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі №875-ХІІ, ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» №2109-III. При цьому, за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2099 № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.
Отже, для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до частини 12 статті 7 Закону №2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.
Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 №917, визначено надання висновку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
Отже, відповідний висновок дає можливість підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058-IV. Такий висновок передбачений пунктом 2.18 Порядку №22-1.
При цьому, визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.12.2021 у справі №336/2781/17-а (2а/336/294/17), від 18.01.2022 у справі №448/1650/17, від 19.01.2022 у справі №636/2618/17, від 18.07.2022 у справі №448/1650/17.
За таких обставин позивач для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства повинна була надати відповідачу висновок/довідку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
З огляду на викладене, суд констатує, що позивачем необхідними документами, які наявні в матеріалах справи та надавались органу пенсійного фонду при зверненні за призначенням пенсії, підтверджено, що її дочка є осою з інвалідністю з дитинства та вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, а також те, що інвалідність дитини ОСОБА_2 , настала до досягнення дитиною шестирічною віку, а матір ОСОБА_1 в силу хвороби доньки, здійснювала за нею догляд до досягнення дитиною необхідного віку.
Тому, беручи до уваги вищевказані вимоги законодавства, а також правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 (справа №330/2181/16-а), суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення дострокової пенсії за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Окрім цього, беручи до уваги, що згідно з приписами ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, яка позивачем надана пенсійному органу, суд приходить до висновку, що пенсійним органом безпідставно не враховано позивачу до страхового стажу період роботи з 22.03.1993 по 31.12.2002 згідно записів у трудовій книжці від 03.08.2002 серії НОМЕР_1 .
Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 024550006269 від 22.04.2024 про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком ОСОБА_1 згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Беручи до уваги те, що станом на дату звернення позивача до пенсійного органу за призначенням пенсії, ОСОБА_1 досягнула встановленого Законом пенсійного віку - 50 років, має страховий стаж тривалістю понад 15 років, подала усі необхідні підтверджуючі документи про те, що її донька мала медичні показання для визнання дитиною з інвалідністю до 6-річного віку, суд вважає, що позивач має право на призначення дострокової пенсії відповідно до пункту 3 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до приписів розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (п.4.2). Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (п.4.3). Після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії (п.4.10).
Заяву про призначення пенсії позивачем подано за місцем проживання, тобто до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яке прийняло спірне рішення про відмову в призначенні пенсії.
При цьому, пенсійна справа, після прийняття рішення передається засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи. Тому, пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
З огляду на викладене, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, враховуючи зміст позовних вимог, суд вважає за необхідним зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області вирішити питання про призначення відповідної пенсії.
Що стосується позовних вимог щодо визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у відмові позивачу у виплаті пенсії та у розгляді заяви від 20.08.2024, то суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки до порушення прав позивача призвело саме оскаржуване рішення, а не дії відповідача 1, яке і підлягає скасуванню.
Щодо вимоги позивача про нарахування компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі - Закон №2050-III) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Частиною 2 статті 2 Закону №2050-ІІІ визначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).
Враховуючи вищевикладене, у розумінні Закону №2050-III, пенсія є доходом громадянина, вона не носить разового характеру і порушення строків її виплати означає втрату громадянином частини свого доходу.
Водночас суд вважає, що вимога про проведення компенсації втрати частини доходів спрямована на майбутній захист прав, свобод та інтересів позивача, які на час розгляду судом даної справи не були порушені, відповідно така вимога є заявленою передчасно.
Верховний Суд у рішенні від 10 квітня 2019 року (справа № 686/13725/17) зазначив, що правове значення при виплаті компенсації має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
На момент розгляду цієї справи не були нараховані та не визначені суми коштів (у вигляді пенсійних виплат), які б могли бути об`єктом нарахування компенсації, оскільки перерахунок пенсії позивачу матиме місце лише після виконання цього судового рішення.
Обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсацію на відповідача покладено в силу Закону і такий обов`язок виникає після проведення перерахунку пенсії позивачу.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі №140/1547/19, від 16.04.2020 по справі № 200/11292/19-а.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Щодо вимоги позивача про винесення окремої ухвали, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання. Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій. Окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Таким чином, окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.
Окрема ухвала суду - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Необхідність винесення окремої ухвали зумовлена завданнями адміністративного судочинства, захистом прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
Підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.
Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.
Причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, можуть полягати у неналежному виконанні посадовими особами обов`язків, перевищенні влади чи зловживанні нею, порушенні строків розгляду звернень, невжитті заходів реагування на заяви громадян тощо.
При цьому, суд зауважує, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.11.2020 року у справі №855/87/20.
Отже, постановлення окремої ухвали є диспозитивним правом суду. Окрема ухвала може постановлятись лише при наявності очевидно протиправних дій відповідних осіб, лише у разі, якщо під час судового розгляду судом встановлено склад правопорушення.
Підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено певне порушення закону. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.
Як вже було зазначено вище, підставою для постановлення окремої ухвали судом згідно ч. 1 статті 249 КАС України є виявлення порушення закону саме під час розгляду даної справи.
З огляду на вказане, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання позивача слід відмовити.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову.
Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 024550006269 від 22.04.2024 про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.05.2024.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 )
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, код ЄДРПОУ 13322403)
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, код ЄДРПОУ 13844159)

Суддя Віятик Наталія Володимирівна