П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/9531/25	
Перша інстанція: суддя Караван Р.В.
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого: Градовського Ю.М.
суддів: Бітова А.І.,
Єщенка О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:
У квітні 2025р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ГУ ПФУ в Одеській області, у якому просила:
- визнати протиправною відмову ГУ ПФУ в Одеській області у листі від 24.03.2025р. №7465-6807/Ш-02/8-1500/25 щодо не врахування до страхового стажу при обчисленні пенсії ОСОБА_1 періоду служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. згідно з довідкою Київського РТЦКСП від 5.06.2024р. №215;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити ОСОБА_1 зарахування до страхового стажу періоду служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. згідно з довідкою Київського РТЦКСП від 5.06.2024р. №215 та провести перерахунок та виплату пенсії з дати її призначення та з урахуванням раніше виплачених сум;
- звернути рішення до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона з 21.01.2025р. перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за віком.
Позивачка вказує, що під час призначення пенсії за віком, відповідачем не було зараховано до страхового стажу періоду проходження нею військової служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р..
27.02.2025р. позивачка звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою, у якій просила врахувати до страхового стажу період з 23.07.1992р. по 29.07.1998р., однак листом від 24.03.2025р. відповідач повідомив, що оскільки з 1 січня 2023р. російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території російської федерації по 31.12.1991р.. Тому для зарахування до страхового стажу періоду проходження військової служби з липня 1992р. по липень 1998р. підстав немає.
Позивачка вважає вказану відмову протиправною та незаконною, а тому звернулася до суду із даним позовом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в Одеській області у листі від 24.03.2025 №7465-6807/Ш-02/8-1500/25 щодо не врахування до страхового стажу при обчисленні пенсії ОСОБА_1 періоду служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 5.06.2024р. №215.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.02.202 (вхід. №6807/Ш-1500-25 від 10.03.2025) про проведення перерахунку пенсії, зарахувавши до страхового стажу період служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. згідно з довідкою Київського РТЦКСП від 5.06.2024р. №215 з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ГУ ПФУ в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 211,2грн.. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2025р. виправлено описку в третьому абзаці резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2025р. у справі №420/9531/25 та викладено його у наступній редакції «Зобов?язати ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.02.2025 (вхід. №6807/Ш-1500-25 від 10.03.2025) про проведення перерахунку пенсії, зарахувавши до страхового стажу період служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. згідно з довідкою Київського РТЦКСП від 5.06.2024р. №215 з урахуванням висновків суду.».
Не погодившись із даним судовим рішенням, ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що до набрання чинності Постановою КМУ №1328 від 29.11.2022р. Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно з Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.. Таким чином, суд відхилив посилання ГУ ПФУ в Одеській області, покладені в основу листа від 24.03.2025р. на ту обставину, що з 1.01.2023р. російська федерації припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., оскільки вказані обставини не стосуються періодів трудової діяльності позивачки, що мали місце в період дії вказаної Угоди.
Щодо способу захисту порушеного права позивачки, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права, з урахуванням дискреційних повноважень відповідача, буде зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.02.2025р. про проведення перерахунку пенсії, зарахувавши до страхового стажу період служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. згідно з довідкою Київського РТЦКСП від 5.06.2024р. №215 з урахуванням висновків суду.
Також суд першої інстанції зазначив, що оскільки судом не було задоволено вимогу позивачки про здійснення перерахунку та виплати пенсії, відповідно відсутні підстави для задоволення клопотання позивачки про звернення рішення до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 з 21.01.2025р. перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за віком.
Відповідно до рішення ГУ ПФУ в Одеській області про призначення пенсії позивачці від 19.02.2025р. страховий стаж позивачки становить 35 років 3 місяці 14 днів (а.с.36).
Разом з тим, позивачкою було встановлено, що органом ПФУ під час призначення пенсії не було зараховано період військової служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р..
27.02.2025р. ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою, у якій просила провести перерахунок її пенсії та зарахувати до стажу період військової служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. (а.с.39).
Листом від 24.03.2025р. за №7465-6807/Ш-02/8-1500/25 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило, про те, що врахування періодів роботи осіб на території російської федерації здійснювалось на підставі Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., відповідно до якої для визначення права на пенсію громадянам держав - учасниць СНД враховується трудовий стаж, вироблений на території будь-якої з цих держав. Оскільки з 1 січня 2023р. російська федерація припинила участь в Угоді, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території російської федерації по 31.12.1991р.. Тому для зарахування до страхового стажу періоду проходження військової служби з липня 1992 року по липень 1998 року підстав немає (а.с.40).
Не погодившись із відмовою відповідача про зарахування періоду служби до загального страхового стажу, позивачка звернулась до суду. 
Перевіряючи правомірність та законність дій пенсійного органу у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV) страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно із ст.14 Закону №1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є: 1) роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч.2 ст.24 Закону №1058-IV).
Відповідно до ст.62 ЗУ від 5.11.1991р. №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 1,2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993р. №637 (далі – Порядок №637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2020р. у справі №577/2688/17, від 31 березня 2020р. у справі №446/656/17, від 21 травня 2020р. у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021р. у справі №683/3705/16-а.
Абзацом 1 п.6 Порядку №637 визначено, що для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються:
військові квитки;
довідки територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, розвідувальних органів, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС;
довідки архівних і військово-лікувальних установ.
Як вбачається із матеріалів справи, а саме з військового квитка серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 у період з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , російська федерація) (а.с.15-18).
Вказане також підтверджується довідкою, виданою Київським РТЦКСП, від 5.06.2004р. за №215 (а.с.38) та записами трудової книжки серії НОМЕР_3 (а.с.21).
Підставою для не зарахування пенсійним органом вказаного періоду трудової діяльності позивача стало те, що з 1 січня 2023р. російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р..
Надаючи оцінку вказаним обставинам, судова колегія виходить з наступного.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., зобов`язання за якою взяли на себе, зокрема, Україна та рф (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (ст.5 Угоди).
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.
Згідно зі ст.11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Відповідно до ст.13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
З огляду на вказане, судова колегія вказує, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022р. «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992р. у м.москва, яка набрала чинності 2.12.2022р..
Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023р., яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023р., підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992р. для України 19 червня 2023р..
Відповідно до п.1 Постанови КМУ від 24.06.2023р. №639 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» припинено дію Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчиненої 14.01.1993р. в м.москві.
Листом Міністерства закордонних справ України від 10.07.2023р. №72/14-612/1-80209 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, Апарат Верховної Ради України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого Постановою КМУ від 23.04.2001р. №376 (із змінами), Угода між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993р., припинила дію 4.07.2023р..
За правилами ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Рішенням Конституційного Суду №1-рп/99 від 9.02.1999р. щодо тлумачення ч.1 ст.58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акту, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України судова колегія зауважує, що вищевказані Угоди припинили породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цих Угод, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення зазначених Угод.
Відтак, судова колегія вважає, що Україна, як держава - учасниця Угод виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення та Угодою між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, у зв`язку із чим періоди військової служби позивачки з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. на території рф повинні бути зараховані до загального страхового стажу позивачки.
На підставі вказаного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ГУ ПФУ в Одеській області протиправно листом від 24.03.2025р. №7465-6807/Ш-02/8-1500/25 відмовило позивачці у врахуванні до страхового стажу при обчисленні її пенсії періоду служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р..
Що стосується посилань апелянта про втручання судом першої інстанції в дискреційні повноваження пенсійного органу, то судова колегія зазначає наступне.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.02.2025р. про проведення перерахунку пенсії, зарахувавши до страхового стажу період служби з 23.07.1992р. по 29.07.1998р. згідно з довідкою Київського РТЦКСП від 5.06.2024р. №215 з урахуванням висновків суду, є єдиним правильним варіантом поведінки для пенсійного органу.
Щодо доводів апелянта про стягнення на користь позивача суми судового збору з огляду на заборону використання коштів Пенсійного Фонду на цілі, не передбачені ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів зазначає, що такі твердження представника пенсійного органу ґрунтуються на хибному розумінні норм матеріального та процесуального права, та свідчать виключно про правовий нігілізм представника державного органу.
Отже, враховуючи вищевказане та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку наявні законні підстави для часткового задоволення позовних вимог.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025р. залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.І. Бітов

О.В. Єщенко