ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5932/22 Суддя (судді) першої інстанції: І.В. Тихонов

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьмишиної О.М., секретар судового засідання Заліська Є.Я., за участі представника позивача Нікітіна О.С., представника відповідача Захарова К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :
Рух справи.
18.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової служби, яким просив стягнути з Державної податкової служби України на його користь середній заробіток за весь період вимушеного прогулу з 17.03.2015 року по 11.03.2021 в розмірі 1 628 171 грн. 52 коп.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивача незаконно було звільнено, що підтверджено судовим рішення, через що він просить стягнути середній заробіток за весь період вимушеного прогулу з 17.03.2015 року по 11.03.2021. 
Внаслідок ліквідації Окружного адміністративного суду м.Києва вказана справа 10.02.2025 надійшла на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 р. позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Державної податкової служби України на користь позивача середній заробіток за період вимушеного прогулу з 17.03.2015 по 11.03.2021 у розмірі 1 627 224, 45грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Приймаючи таке рішення суд першої інстанції наголосив про обґрунтованість позовних вимог, але визначив інших розмір виплати.
Відповідач подав апеляційну скарги, в якій просить скасувати судове рішення, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Апелянт зазначив, що справу було розглянуто за відсутності відповідача, що позбавило його надати пояснення та докази.
Крім того, апелянт пояснив, що позивач, на виконання судового рішення, був поновлений на посаді, проте вже звільнився, отже не перебуває у трудових відносинах з відповідачем.
Апелянт вважає, що вина відповідача щодо звільнення позивача з посади не підтверджена належними доказами, через що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є обґрунтованими.
Також, в апеляційні скарзі зазначено, обрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу зроблено з порушенням порядку його визначення.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2025 відкрито апеляційне провадження та витребувано справу зі суду першої інстанції, і після її надходження, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2026 призначено до слухання у відкрите судове засідання на 04.02.2026.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про правильність висновків суду першої інстанції.
У судовому засідання представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечував проти її задоволення.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з огляду на таке. 

Обставини справи.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2020 у справі №826/7019/15 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 16.03.2015 № 177-0 "Про звільнення ОСОБА_1 "; зобов`язано Державну податкову службу України поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим (а.с.114-121).
На виконання цього рішення суду і на підставі заяви позивача наказом Державної податкової служби України від 12.03.2021 № 556-0 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » позивача було поновлено на посаді заступника директора Департаменту податкового адміністрування Державної податкової служби України, рівнозначній посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим, 17.03.2015 року (а.с.21).
Вищенаведені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимим доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Юрисдикція адміністративних судів відповідно до пункту 2 частини другої першої статті 19 КАС України поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, під якою, за визначенням згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України, слід розуміти діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;
За приписами статті 1 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII "Про державну службу" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, державною службою в Україні визнавалась професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.
З положень статті 2 названого Закону під посадою слід розуміти визначену структурою і штатним розписом первинну структурну одиницю державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень. Посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.
Статтею 1 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 №108/95-ВР передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України Про оплату праці (в редакції на час дії спірних правовідносин) для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, джерелом коштів на оплату праці є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.
Відповідно до статті 13 Закону України Про оплату праці оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.
Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (частина 2 статті 13 ЗУ Про оплату праці).
Згідно з частинами 1-8 статті 33 Закону України Про державну службу (в редакції 2014 року, що діяла на час спірних правовідносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов`язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.
Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина 7 статті 235 КЗпП України).
Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання відповідного наказу про поновлення на роботі.
Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту Порядок №100, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
За змістом пункту 10 Порядку № 100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховується шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.
Якщо підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення окладів.
Якщо протягом періоду вимушеного прогулу в установі, організації були підвищені посадові оклади відповідно до актів законодавства (в тому числі і за посадою незаконно звільненого працівника), то проводиться коригування заробітної плати за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення.

Висновки суду апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач був незаконно звільнений з посади, яку займав до протиправного наказу Міністерства доходів і зборів України від 16.03.2015 № 177-0 "Про звільнення ОСОБА_1 "
Вказані обставини підтверджені належним доказом - рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2020 у справі №826/7019/15, яке набрало законної сили і підлягало виконанню.
Крім того, обставини встановлені у цій справі підлягають прийняттю до уваги при розгляді цієї справи, що передбачено ст.78 КАС України.
Так, на виконання цього рішення суду, відповідач, Державна податкова служб України, яка є правонаступником Міністерства доходів і зборів України, наказом від 12.03.2021 № 556-0 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » поновила позивача на посаді заступника директора Департаменту податкового адміністрування Державної податкової служби України, рівнозначній посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим, і з 17.03.2015 року. 
Вказані обставини не є спірними.
Отже, враховуючи вищенаведені норми закону і встановлені обставини, суд першої інстанції правильно визначив період вимушеного прогулу з 17.03.2015 року по 11.03.2021.
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що станом на 16.03.2015 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (зі змінами) та від 06 лютого 2008 року № 34 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» посадовий оклад начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим становить 3 073 грн. 00 коп. (а.с.44-45).
Листом від 26.11.2020 № 5754/М/21-22-10-02-02 Голова комісії з ліквідації Головного управління ДФС у Херсонській області. Автономній Республіці Крим та м. Севастополі повідомив, що на дату розгляду звернення в Головному управлінні ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м і Севастополі відсутні будь-які документи та інформація щодо нарахування заробітної плати працівникам територіальних органів ДФС та Міндоходів, в тому числі нарахування заробітної плати працівникам Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим (а.с.47).
Тому суд першої інстанції прийняв до уваги наявний в матеріалах справи документ щодо посадового окладу за аналогічною посадою, який міститься у листі ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі від 25.11.2020 № 5658/ФОП/31-22-05-05-06, і це є правильним, що визнається колегією суддів, оскільки відповідач протилежне не надав.
Таким чином, доводи апелянта щодо неправильного обрахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки саме відповідач мав би надати відповідний доказ, проте таке не було зроблено.
Статтею 2 КАС України встановлено, що суди при розгляді справи мають перевірити рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності їх завданням адміністративного судочинства, зокрема обґрунтованості, розсудливості, добросовісності тощо.
Враховуючи такі обставини суд першої інстанції також прийняв до уваги правові позиції Верховного Суду, які відповідно до ч.2 ст.242 КАС України є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанцій, зокрема у справах Верховного Суду, зокрема, від 06 серпня 2019 року у справі № 0640/4691/18, від 15 квітня 2020 року у справі №826/15725/17, від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №826/17601/14, від 25 лютого 2021 року у справі №826/4583/14, від 02 листопада 2021 року у справі №826/20483/14, від 11 лютого 2021 року у справі №814/197/15.
Згідно ч.1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Отже, відповідачем не доведено належними та достатніми доказами необгрунтованість позовних вимог. 
Надаючи оцінку всім іншим доводам апелянта судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід…».
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального 
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Повний текст виготовлено 09.02.2026.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 р. - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова 

О.В. Епель

О.М. Кузьмишина