справа № 362/6770/23 головуючий у суді І інстанції Лебідь-Гавенко Г.М.
провадження № 22-ц/824/16715/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2025 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В.,
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Гаврилюк Мариною Вадимівною на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
у жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд:
стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість в розмірі 556 153,31 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 5 561,53 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що 27 травня 2015 року надала ОСОБА_2 грошові кошти у позику у сумі 556 153,31 грн, що підтверджується розпискою від 27 травня 2015 року, де відповідач власноруч зазначив, що кошти в сумі 556 153,31 грн отримав у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 27 серпня 2015 року включно. Станом на 16 жовтня 2023 року позичальник свої зобов`язання не виконав, позику не повернув, а його заборгованість складає 556 153,31 грн.
08 грудня 2023 року від представниці ОСОБА_2 - адвокатки Шумило Н.М. надійшов відзив на позовну заяву в якому вона зазначила, що з огляду на зміст та обґрунтування заявлених позовних вимог, відповідач не визнає їх, вважає необґрунтованими та безпідставними. Як повідомив відповідач, він дійсно уклав з позивачем договір позики коштів на суму 556 153,31 грн. При цьому, у строки, визначені розпискою, а саме до 27 серпня 2015 року, відповідач повністю погасив позивачу борг в сумі 556 153,31 грн. Саме через факт повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики (розпискою) від 27 травня 2015 року в сумі 556 153,31 грн, позивачка протягом 8 років не зверталася з позовом до відповідача про стягнення суми позики в примусовому порядку. Виконавши в повному обсязі зобов`язання перед позивачем за договором позики від 27 травня 2015 року, та з урахуванням тривалого часу відповідач не зберіг у себе докази повернення позивачу коштів. Тоді відповідач не міг передбачити, що позивач вчинить з ним так недобропорядно та зажадає через 8 років, фактично повторного повернення коштів за договором позики, скориставшись тим, що відповідач не зажадав від позивача повернення оригіналу розписки після погашення всієї суми боргу за договором позики, довіряючи позивачу, а тому просила застосувати строк позовної давності, оскільки відповідно до наданої позивачем розписки від 27 травня 2015 року, граничним терміном виконання зобов`язань відповідачем за договором позики є 27 серпня 2015 року включно. Виходячи з наведеного, строк для звернення з позовом до суду у позивача закінчився 27 серпня 2018 року.
Також представниця ОСОБА_2 - адвокатка Шумило Н.М. направила до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій просила застосувати наслідки спливу позовної давності у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, оскільки відповідно до наданої позивачем розписки від 27 травня 2015 року, граничним терміном виконання зобов`язань відповідачем за договором позики є 27 серпня 2015 року включно. Виходячи з наведеного, строк для звернення з позовом до суду у позивача закінчився 27 серпня 2018 року. З наведеного слідує, що позивачем на п`ять років був пропущений строк позовної давності.
У свою чергу представниця ОСОБА_1 - адвокатка Гаврилюк М.В. направила до суду відповідь на відзив, в якому щодо тверджень відповідача про повернення грошових коштів позивачу, зазначила, що відповідач не заперечує факт отримання від позивача 556 153,31 грн грошових коштів та факт підписання ним розписки від 27 травня 2015 року; відповідач стверджує, що ним були повернуті позивачу кошти в сумі 556 153,31 грн. в строки передбачені вищевказаною розпискою; відповідачем до матеріалів справи не було долучено жодного доказу, який підтверджував би повернення відповідачем позивачу грошових коштів в сумі 556 153,31 грн; відповідач неодноразово брав грошові кошти в позивача в якості позики; 27 травня 2015 року між позивачем та відповідачем укладений договір позики, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу в якості позики грошові кошти в сумі 556 153,31 грн.; на підтвердження факту отримання грошових коштів за договором відповідачем була підписана розписка від 27 травня 2015 року. Згідно з п. 7.2 договору, забезпеченням виконання відповідачем своїх зобов`язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна: автомобіль марки PORSCHE модель PANAMERA, шасі НОМЕР_1 , 2010 року випуску, тип - легковий хетчбек - В, колір - чорний, державний номер: НОМЕР_2 , та належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 12 червня 2014 року, Центр ДАІ 8050. Передача відповідачем автомобіля в заставу позивачу для забезпечення виконання зобов`язань за договором підтверджується договором застави транспортного засобу №486 від 27 травня 2015 року, який укладений між позивачем та відповідачем та який посвідчений нотаріально. Твердження відповідача про, те що він повернув позивачу грошові кошти у сумі 556 153,31 грн в строк, який передбачений розпискою, а саме до 27 серпня 2015 року спростовуються Витягом з державного реєстру обтяжень по договору застави, адже з 2015 року по 2020 рік застава на автомобіль існувала, що спростовує виконання відповідачем своїх зобов`язань. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, позовна давність була перервана діями відповідача, які свідчать про визнання боргу перед позивачем 18 грудня 2020 року. Позовна заява подана позивачем 16 жовтня 2023 року, тобто в межах строку позовної давності. Отже, доводи про сплив позовної давності відповідача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
01 липня 2024 року представниця відповідача - адвокатка Шумило Н.М. направила до суду заперечення. Вказала, що доводи позивача про неодноразове надання ОСОБА_2 грошових коштів у позику не мають жодного значення для вирішення даної справи, на доведення вказаних обставин не надає суду належних доказів. Дійсно, у відповідача через такий тривалий час (8 років) не збереглись докази виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, факт, не звернення позивача впродовж 8 років до суду для стягнення з відповідача суми позики, сам по собі свідчить про виконання взятих відповідачем на себе зобов`язань. Окрім того у відповідь на відзив, сам позивач зазначає, що відповідач неодноразово вносив платежі в рахунок сплати позики позивачу готівкою, останній платіж був з боку відповідача 09 липня 2019 року. Зазначаючи про вказані обставини, сам позивач визнає факт погашення відповідачем суми позики, хоча при цьому не надає суду доказів та не конкретизує сум зазначених платежів. У зв`язку з наведеними доводами позивача є незрозумілим чому визнаючи факт часткового погашення відповідачем суми позики, зокрема 09 липня 2019 року, позивач просить стягнути з відповідача на її користь повну суму позики - 556 153, 53 грн. Також позивач зазначає, що відповідач погасив частково суму боргу за договором позики після продажу належного йому транспортного засобу у січні 2020 року, знову ж таки не надаючи на підтвердження вказаній обставині належних доказів. Щодо надання позивачем копії договору від 07 вересня 2015 року про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року, з якого ніби вбачається, що була змінена сума за договором позики з 556 153,53 грн. на 724 989,81 грн. та визначено графік її погашення, то відповідач заявляє, що не підписував вказаного договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року. У зв`язку із тим, що позивач не пред`являє вимоги за договором від 07 вересня 2015 року про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року на суму 724 989, 81 грн., відповідачем не ставиться наразі вимога про проведення у справі судової почеркознавчої експертизи щодо визначення належності підпису відповідача на вказаному договорі. Щодо укладення договору застави транспортного засобу, то дійсно, в день укладення договору позики 27 травня 2015 року відповідач в якості виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики від 27 травня 2015 року на суму 556 153,53 грн., передав в заставу в інтересах позивача належний відповідачу транспортний засіб PORSCHE PANAMERA, 2010 року випуску, державний номер: НОМЕР_2 . На момент укладення договору застави вартість транспортного засобу становить 1 071173 грн. 55 коп., що складає 50 000 доларів США. Виходячи з наведеного, вартість транспортного засобу відповідача в рази перевищувала розмір отриманої у позивача позики. Проте, як стверджується наданим позивачем витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 18 грудня 2020 року застава транспортного засобу за договором застави від 27 травня 2015 року була припинена. Вказана обставина свідчить, що на момент припинення обтяження 18 грудня 2020 року, відповідач не мав не виконаних зобов`язань перед позивачем забезпечених вказаною заставою, а саме зобов`язань за договором позики від 27 травня 2015 року на суму 556 153, 53 грн. що є предметом розгляду даної справи. В протилежному випадку, позивач би не дозволила зняти (припинити) обтяження, надати відповідачем довіреність на третіх відмінних від позивача осіб та продати транспортний засіб. Всі наведені позивачем у відповіді на відзив обставини не узгоджуються між собою та первісною позицією позивача щодо обґрунтувань заявлених позовних вимог, наведених у позові. У зв`язку з наведеними вище обставинами відповідач вважає, що позивачем при зверненні до суду було пропущеного строки позовної давності. 
03 липня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представниці позивача - адвокатки Гаврилюк М.В. надійшли письмові пояснення на заперечення відповідача на відповідь на відзив. Позивач не визнала і повністю відхилила твердження відповідача.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позову. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Гаврилюк Марина Вадимівна 15 вересня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року та задовольнити позов.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтувала тим, що позивачка не погоджується з тим, що пропустила строк позовної давності звернення до суду.
У своїх письмових поясненнях та заявах по суті вона зазначала, що відповідач неодноразово брав грошові кошти у неї в якості позики, на підтвердження чого було надано інші договори позики, укладені між сторонами.
Також відповідач неодноразово віддавав позивачу грошові кошти готівкою по іншим договорам позики, та в усному порядку запевняв, що поверне кошти по розписці від 27 травня 2015 року у розмірі 556 153, 31 грн.
Враховуючи тривалу співпрацю з відповідачем, позивач неодноразово надавала додатковий строк для повернення позики за розпискою від 27 травня 2015 року.
Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли, особа дізналася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Однак, про порушення свого права на повернення позики позивачка не знала, оскільки відповідач повідомляв її, що обов`язково поверне позику, тим паче автомобіль відповідача перебував в заставі у позивача, і така застава була чинною станом на 27 серпня 2018 року і загалом була чинною до дати вчинення відповідачем довіреності, якою було уповноважено особу позивача реалізувати автомобіль відповідача, а грошові кошти від продажу надати позивачу.
Під час судового розгляду позивачем було надано договір позики, також договір застави та інші договори позики, умови яких підтверджували, що виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем за позиками забезпечено заставою автомобіля відповідача, і така застава була припинена лише 18 грудня 2020 року, у зв`язку з реалізацією предмета застави, проте не виконанням відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за розпискою від 27 травня 2015 року.
Так, було долучено Договір застави №486 від 27 травня 2015 року з якого вбачається, що відповідач для забезпечення виконання своїх зобов`язань перед Позивачем надає у заставу свій автомобіль марки Порш панамера, тип - легковий хетчбек - В, колір чорний, державний номер: НОМЕР_2 , що належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 12 червня 2014 року, Центр ДАІ 805.
На Автомобіль було накладено заборону на відчуження та обмеження у користуванні.
Щороку відповідач повідомляв позивача, що погасить позику, і що на крайній випадок, ним буде продано власний автомобіль, і гроші з продажу автомобіля будуть надані позивачу.
У зв`язку з цим, позивач не мала підстав вважати, що її право, як позикодавця на повернення позики, порушується відповідачем.
16 грудня 2020 року відповідач видав довіреність на розпорядження автомобілем і 18 грудня 2020 року автомобіль відповідача було продано.
Проте, відповідач ніяк не міг вчинити у нотаріуса нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження автомобілем, що на дату вчинення довіреності перебував у заставі, третіми особами без згоди позивача.
Позивач не подавала б заяву про зняття застави, якби реалізація автомобіля відбувалася третіми особами, без її відома.
До 18 грудня 2020 року відповідач не звертався до позивача з вимогами припинити заставу автомобіля відповідача, що свідчить, про те, що заборгованість за розпискою від 27 травня 2015 року відповідачем визнавалася, і у зв`язку з цим, позивач не мала підстав вважати, що відповідач порушує її права як позикодавця щодо повернення позики.
І лише, коли після реалізації автомобіля відповідач почав ігнорувати звернення позивача щодо повернення позики, позивач могла знати, що відповідач порушує її право як позикодавця щодо повернення позики.
У період з 2015 по 2020 року не було умов, щоб позивач мала реальну можливість дізнатись про порушення своїх прав, оскільки відповідач постійно змінював строки повернення позики, та гарантував повернення позики заставою автомобіля.
Отже, судом першої інстанції не було з`ясовано момент, коли саме позивач мала реальну можливість дізнатись про порушення своїх прав, адже навіть з заяв відповідача вбачається, що він надає бездоказові та суперечливі твердження про начебто повернення ним боргу, при тому, що заставу відповідач припинити не просив та вводить в оману щодо дійсних обставин справи щодо строків розрахунку з позивачем.
Момент, коли позивач мала можливість дізнатись про порушення відповідачем її права як позикодавця, щодо повернення наданих грошових коштів у позику має значення для правильного вирішення справи, адже саме з цього моменту починається перебіг позовної давності щодо стягнення з відповідача позики у судовому порядку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 поданою представницею - адвокаткою Гаврилюк Мариною Вадимівною на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
14 жовтня 2025 року представниця ОСОБА_2 - адвокатка Шумило Н.М. подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Беляєв Станіслав Андрійович доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
У судовому засіданні представниця ОСОБА_2 - адвокатка Шумило Наталія Миколаївна заперечила проти задоволення доводів апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 надала у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 556 153, 31 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 25 960 доларів США, зі строком повернення до 27 серпня 2015 року, про що свідчить копія письмової розписки від 27 травня 2015 року, оригінал якої в судовому засіданні було досліджено судом першої інстанції.
В процесі розгляду справи представником позивача було надано суду копію договору позики від 27 травня 2015 року №б/н, укладеного між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передає позичальникові грошові кошти у розмірі 556 153, 31 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 25 960 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до пункту 3 цього Договору, Кінцевий строк погашення позики - 27 серпня 2015 року.
Відповідно п. 2.1 вказаного договору передача зазначеної в пункті 1 цього Договору суми позики здійснюється під час підписання цього Договору. З цього моменту Договір позики вважається укладеним. На підтвердження укладення цього договору та його умови і отримання коштів Позичальник видає Позикодавцеві розписку.
Згідно п. 3.1. договору позики від 27 травня 2015 року позичальник зобов`язується повернути позику з таким графіком повернення: трьома платежами в такому порядку і в такі терміни: 27 червня 2015 року, включно - платіж у розмірі 28 278 грн. 98 коп., еквівалент 1320,00 доларів США; 27 липня 2015 року, включно - платіж у розмірі 28 278 грн. 98 коп., еквівалент 1320,00 доларів США; 27 серпня 2015 року, включно - платіж у розмірі 499 595 грн. 34 коп., еквівалент 23 320,00 доларів США.
Згідно п. 7.2. договору позики від 27 травня 2015 року в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором є передання в заставу рухомого майна: автомобіль марки PORSCHE модель PANAMERA, шасі НОМЕР_1 , 2010 року випуску, тип - легковий хетчбек - В, колір - чорний, державний номер: НОМЕР_2 , та належить Замовнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 12 червня 2014 року, Центр ДАІ 8050. Передача відповідачем автомобіля в заставу позивачу для забезпечення виконання зобов`язань за договором підтверджується копією договору застави транспортного засобу №486 від 27 травня 2015 року, який укладений між позивачем та відповідачем та який посвідчений нотаріально, якій також надано в процесі розгляду справи. Вартість транспортного засобу становить 1 071 173,55 грн.
Відповідно до п. 1.1 договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року від 07 вересня 2015 року, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 724 989,81 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 33 040 доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до пункту 3 цього Договору, Кінцевий строк погашення позики - 27 листопада 2015 року.
Представником відповідача не заперечувалось, що відповідач отримав у борг грошові кошти за розпискою від 27 травня 2015 року, яка є предметом позову, але не може надати суду у зв`язку із тривалим часом (8 років) доказів повернення вказаних грошових коштів.
Також відповідачем та представником відповідача не заперечувалось укладення відповідачем договору застави транспортного засобу, та що дійсно, в день укладення договору позики 27 травня 2015 року відповідач в якості виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики від 27 травня 2015 року на суму 556 153,53 грн., передав в заставу в інтересах позивача належний відповідачу транспортний засіб PORSCHE PANAMERA, 2010 року випуску, державний номер: НОМЕР_2 . Проте, заперечувалось укладення договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року від 07 вересня 2015 року.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог місцевий суд встановив доведеним, що позичальник свої зобов`язання за договором позики від 27 травня 2015 року, що є предметом розгляду справи не виконав, грошові кошти у розмірі 556 153, 31 грн позивачу у встановлений договором строки, а саме до 27 серпня 2015 року не повернув. Проте, оскільки позивач звернулася з позовом до суду після спливу загальної позовної давності, доказів про поважність причин пропуску позовної давності не надала, в задоволені позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності. Посилання представника позивача на те, що 16 грудня 2020 року вчиненням відповідачем Довіреності на розпорядження автомобілем, що передавався ним у якості забезпечення зобов`язань за Договором та розпискою від 27 травня 2015 року є наслідком переривання перебігу позовної давності, оскільки після 16 грудня 2020 року, перебіг позовної давності по зобов`язаннях відповідача почався заново, отже позовна заява подана 23 жовтня 2023 року в межах строку позовної давності суд вважав непоґрунтованими, оскільки вони укладені після закінчення трьох річного строку виконання зобов`язання визначеного у розписці від 27 травня 2015 року. Крім того, копія договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 07 вересня 2015 року не є предметом розгляду даного позову, оскільки позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року від 07 вересня 2015 року, представником позивача не заявлялись, а тому також не можуть свідчити переривання перебігу позовної давності.
На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального при ухваленні рішення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
На підставі, аналізу боргового документу, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правомірного висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (27 травня 2015 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (556 153,31 грн), зобов`язання щодо їх повернення та строк повернення (27 серпня 2015 року).
Таким чином, уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені.
Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.
У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі №154/3443/18.
Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), наданого суду для огляду в судовому засіданні суду першої інстанції, згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником ОСОБА_2 не виконано, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.
Інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України). Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.
Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку (див. постанову Верховного Суду від 13 березня 2023 року в справі №554/9126/20).
Потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №464/5089/15).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).
Касаційний суд неодноразово звертав увагу, що строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початку їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі №554/4741/19).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».
У цій справі відповідач отримав від позивачки грошові кошти у сумі 556 153,31 грн у борг за розпискою від 27 травня 2015 року. Граничний строк виконання зобов`язання сторони погодили - 27 серпня 2015 року. Отже, строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу за вказаною борговою розпискою закінчився 27 серпня 2018 року, у той час як позивачка звернулася до суду з цим позовом лише 19 жовтня 2023 року.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на думку апеляційного суду правильно врахував фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові через сплив позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про те, позивачка дізналася про порушення її прав та невиконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань у грудні 2020 року не відповідають положенням ч. 5 ст. 261 ЦК України та практиці Верховного Суду щодо їх тлумачення, адже визначивши дату повернення позики сторони узгодили і дату, з якої ОСОБА_1 могла та повинна була довідатись про порушення свого права. Також не заслуговують на увагу доводи апелянта стосовно переривання строку позовної давності внаслідок вчинення відповідачем дій щодо заставного автомобіля у грудні 2020 року, оскільки переривання строку позовної давності поза його межами (після спливу 3 років) неможливе, так як це порушує принцип правової визначеності. Переривання (за ст. 264 ЦК України) відбувається лише у межах встановленого строку, який за з`ясованих у даній справі обставин закінчився 27 серпня 2018 року.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо розподілу витрат на правничу допомогу судом першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення не переглядалося.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заявлено до стягнення з апелянтки на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
На підтвердження надання професійної правничої допомоги суду надано копію договору №63 про надання правової допомоги від 01 серпня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокаткою Шумило Н.М.
Відповідно до розрахунку судових витрат від 10 жовтня 2025 року, розмір судових витрат відповідача у справі №362/6770/23 становить 10 000,00 грн та складається з: ознайомлення з матеріалами справи - 1 000,00 грн; вивчення апеляційної скарги - 1 000,00 грн; консультації - 1 000,00 грн; підготовки відзиву на апеляційну скаргу - 5 000,00 грн; участь у судовому засіданні - 2 000,00 грн.
Квитанцією №А72К-Ь6АК-9К56-4НВЕ від 02 жовтня 2025 року підтверджено факт оплати ОСОБА_2 гонорару адвоката у справі №362/6770/23 на суму 10 000,00 грн.
За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За висновками Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
У додатковій постанові від 24 червня 2024 року у справі №712/3590/22 Верховний Суд звернув увагу на необхідність врахування судами, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат. Наведене є обов`язком, визначеним частиною першою статті 81 ЦПК України.
Клопотання та/або заперечення від ОСОБА_1 щодо зменшення заявленого відповідачем розміру витрат на професійну правничу допомогу на адресу апеляційного суду не надходило.
Колегія суддів проаналізувала надані представницею Сошка С.П. докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, а також враховуючи фінансовий стан обох сторін, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності розподілу судових витрат, приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн за рахунок апелянтки ОСОБА_1 , оскільки заявлений до стягнення розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 подану представницею - адвокаткою Гаврилюк Мариною Вадимівною - залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОККПП НОМЕР_4 , зареєстроване місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десяти тисяч гривень) 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 19грудня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова