ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/8021/24  Номер провадження 22-ц/814/382/26	Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючий суддя: Триголов В.М.
Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.
Секретар: Грицак А.Я. 
Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Мушук Василя Васильовича на рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 червня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, про позбавлення батьківських прав, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
В позовній заяві посилався на те, що з 2020 року по 2024 рік він – ОСОБА_1 – проживав разом із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації шлюбу у будинку його батьків.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_3 .
Протягом останніх двох років відповідач відсторонилася від виконання своїх батьківських обов`язків, почала зловживати спиртними напоями, вчиняти сварки, у зв`язку з чим позивач був вимушений викликати поліцію.
Постаново Київського районного суду м.Полтави від 28 травня 2024 року по справі №552/2494/24 КУпАП відповідач визнавалась винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2.
Після останньої сварки на початку 2024 року позивач покинула його з дитиною та переїхала проживати до своєї матері. Долею сина не цікавиться, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Рішенням виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради №229 від 23.07.2024 місце проживання сина визначено з батьком за місцем його проживання.
Посилаючись на ці та інші обставини, позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 10 червня 2025 року В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовлено.
Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує, що судом не було взято до уваги, що ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, жодного разу не відвідала судові засідання, що у свою чергу свідчить про байдуже ставлення ОСОБА_2 до вказаного питання.
Окрім того, службою у справах дітей Київського райвиконкому м. Полтави складено висновок без обстеження умов проживання ОСОБА_2 , не опитано сусідів, батька дитини, бабусі, дідуся, тощо. Службою у справах дітей не враховано психічний стан ОСОБА_2 , зловживання відповідачкою алкогольними напоями, притягнення її до адміністративної відповідальності.
Також , скаржник критично ставиться до висновку служби у справах дітей оскільки останній ґрунтується суто на поясненнях відповідача та її матері, що було залишено поза увагою районним судом . Натомість судом не було надано належної уваги показам свідків у справі , які вказували на те що відповідач дійсно не бере участі у вихованні та утриманні дитини , не проживає з нею, коштів не надає.
Апелянт вказує, що долучені до матеріалів справи відео та аудіо не є достовірними , оскільки в них змінювалися дати , адже відповідач бачилася із сином вкрай рідко, що також підтвердити свідки у справі.
Зважаючи на викладене ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_4 просить скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 червня 2025 року та постановити нове про задоволення позовних вимог. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
У справі встановлено, що сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 02 липня 2024 року Полтавським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції .
Згідно наданої суду Комунальним підприємством «Полтавський обласний центр терапії залежностей Полтавської обласної ради» від 18 лютого 2024 року №1045 доідки, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на лікуванні з приводу «Психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, стан відміни» з 07 серпня 2024 року по 12 серпня 2024 року .
Допитана судом першої інстанції як свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є матір`ю позивача ОСОБА_1 . З ОСОБА_2 відносини у неї склалися погані. У 2023 та 2024 році ОСОБА_6 лікувалась від алкогольної залежності анонімно. Відповідач дитиною не цікавиться. У 2024 році пішла від них, і до дитини приходила лише кілька разів. У 2025 році до дитини приходила лише двічі. Коли вона приходить до дитини, з дитиною сама не перебуває. У січні 2025 року сама без інших членів сім`ї в будинку свідка вона не знаходилась.
Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 від 14 січня 2025 року, складеним комісією Служби у справах дітей Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, встановлено такі умови проживання: у кімнатах чисто, прибрано, тепло. Є готові страви та продукти харчування, необхідні меблі і техніка. На вході взуття, серед якого мамині кросівки, капці домашні, мамина косметика, у шафі мамині речі: светри, пальто, тощо. Мати зазначила, що постійно проживає з дитиною. У дитини окреме ліжко, іграшки, місце для дозвілля, сезонний одяг. Між мамою і дитиною прослідковується емоційний зв`язок. 
Також органом опіки та піклування до справи долучено надані відповідачем відеозаписи. Із наданих відеозаписів, на яких зафіксовані відповідач з дитиною, судом першої інстанції встановлено, що вони створені у різні дні 2025 року: 08 січня, 13 січня, 22 січня, 16 січня, 14 січня 2025 року. Одне відео знято після відвідин лікаря дитиною. На обличчі у дитини видно пошкодження шкіри.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено систематичне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а також того, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. 
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Згідно з ч. 1 та 5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Відповідно до ст. 3, 155 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли з ними не проживає. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване зазначеним положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батьків, так і для дитини стаття 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
За ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей передбачена адміністративна відповідальність (стаття 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення).
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається судом першої інстанції встановлено, що позивачем не доведено винної поведінки матері, її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина ОСОБА_3 .
Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на наявність факту зловживання ОСОБА_2 алкоголем , оскільки матеріали справи не містять жодного доказу , що вказував би на дійсність такої обставини.
Окрім того, суд критично ставиться і до довідки наданої КП «Полтавський обласний центр терапії залежностей Полтавської обласної ради» № 1045 від 18.02.2025 на підтвердження наявності у ОСОБА_2 алкогольної залежності, адже згідно довідки №621 від 31.01.2025 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 за медичною допомогою до вказаного закладу протягом 2024 року не зверталась, не лікувалася. Підстав зміни показань у довідці КП «Полтавський обласний центр терапії залежностей Полтавської обласної ради» від 18.02.2025 не зазначили , додаткових доказів про наявність відповідних обставин до довідки від 18.02.2025 не долучили. Тож зважаючи на розбіжності у відомостях наданих КП «Полтавський обласний центр терапії залежностей Полтавської обласної ради», суд не приймає вказані докази до уваги.
Також , як на підставу для задоволення позову ОСОБА_1 неодноразово посилався на наявність у відповідача алкогольної залежності проте вказані обставини не знайшли свого підтвердження у справі.
У матеріалах справи відсутні докази щодо застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, органів опіки та піклування і органів місцевого самоврядування, а також притягнення до кримінальної відповідальності чи адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків.
Крім цього, сторонами не заперечувався факт , що ОСОБА_3 спілкується із матір`ю , часто проводить із нею час, відвідує гуртки, лікарню, що свідчить про те, що відповідач бажає бути присутньою у його житті, знати та дбати про його стан здоров`я та в цілому піклуватися про сина.
У справі, яка переглядається, суди установили, що відповідачка не втратила інтерес до спілкування з сином та участі в його вихованні, дитина не позбавлена батьківського піклування й проживає разом із батьком, а обмежена участь матері у вихованні дитини пов`язана з наявністю конфліктних стосунків між сторонами цього спору.
Окрім того, неодноразово посилаючись на неналежну поведінку відповідача та наявність у неї проблем з алкоголем , позивачем жодним чином не спростовано долучених до матеріалів справи ВК Київської районної в м.Полтаві ради доказів , зокрема аудіо та відеозаписів. Дослідивши відповідні докази судом встановлено, що сторони у справі мали конфлікті ситуації в яких позивач міг застосовувати щодо ОСОБА_2 фізичну силу та погрози, окрім того фізична сила з боку ОСОБА_1 застосовувалася і до їх спільного сина , з посиланням на виховання та вірогідне вчинення відповідних дій у майбутньому.
Вказане вище свідчать про те, що обставини , які склались між сторонами не вказують на винну поведінку відповідача .
Тому не заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що відповідачка жодним чином не намагається брати участь у спілкуванні та вихованні сина.
Згідно з ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно висновку від 28.01.2025 виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради , як органу опіки та піклування, останній вважає не доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаному висновку, правильно виходив з того, що такий висновок органу опіки та піклування є обґрунтованим, не суперечить інтересам дитини, базується на підставі об`єктивно встановлених обставин щодо відсутності порушення відповідачкою батьківських прав та не вказує на не виконання нею батьківських обов`язків.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу, оскільки позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в її діях.
З огляду на викладене, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідачки брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 червня 2025 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Мушук Василя Васильовича – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов